Справа №478/1191/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження 22-ц/812/1594/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 29 липня 2019 року, в приміщенні Казанківського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Томашевського О.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Казанківського районного суду Миколаївської області із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , яку обґрунтовувала наступним.

З 15 жовтня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області було зроблено відповідний запис № 45.

В цьому шлюбі вона народила двох дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 - сина ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - сина ОСОБА_4 .

В період шлюбу та на даний час, ОСОБА_2 вчиняв та продовжує вчиняти до заявника ОСОБА_1 насильницькі дії, систематично погрожує заявнику, принижує та ображає нецензурною лайкою, вчиняє тиск, примус, шантаж, маніпуляції, здійснює переслідування та стеження, втручається в особисте життя заявника та її мами.

Все це відбувалось в присутності дітей та її матері. У зв`язку з цим, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів та відносно її чоловіка складались протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП.

Оскільки спільне проживання стало неможливим і фактичні шлюбні відносини припинено, рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано та заявникові повернуто її дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

Посилаючись на те, що її колишній чоловік продовжує погрожувати її життю, вважає що їй та її дітям загрожує небезпека та на положення ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис строком на 6 місяців стосовно кривдника ОСОБА_2 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити наближатися на відстань ближче 100 м до місця її проживання (перебування), роботи; заборонити переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, вести телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 липня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи зазначену заяву, суд І інстанції виходив з того, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки вважає вірними обґрунтованими та законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (http://reyestr.com.gov.ua/Review/78267811).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, з 15 жовтня 2011 року по 01 липня 2019 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області було зроблено відповідний запис № 45. Від шлюбу мають двоє дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 1-4, 7) .

В період шлюбу ОСОБА_2 вчиняв та продовжує вчиняти до заявника ОСОБА_1 насильницькі дії, систематично погрожує заявнику, принижує та ображає нецензурною лайкою, вчиняє тиск, примус, шантаж, маніпуляції, здійснює переслідування та стеження, втручається в особисте життя заявника та її мами, все це відбувалось в присутності дітей та її матері. У зв`язку з цим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

ОСОБА_1 було подано до суду письмові пояснення з яких вбачається, що 15.07.2019 року до неї додому прийшов її колишній чоловік ОСОБА_2 та погрожував її зарізати. 25.06.2019 року до неї додому прийшов її колишній чоловік ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння, після того як він покинув її домоволодіння, заявником було виявлено, що її речі були облиті невідомою речовиною схожою на кислоту, в бак мопеду було залито воду. Також зазначила, що ОСОБА_2 неодноразово проколював її мамі на велосипеді (шини) колеса (а.с. 19).

У підтвердження фактів викладених у заяві та письмових пояснень до заяви, заявник посилається на те, що вона неодноразово зверталася з заявами до Казанківського ВП Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області, проте такі звернення результатів не дали.

Листом від 26.07.2019 року № 4375/66-2019 Казанківське ВН Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області повідомило суд про факти звернення ОСОБА_1 у відношенні ОСОБА_2 до органу поліції, зокрема: 08.05.2019 року, 09.05.2019 року, 11.05.2019 року, 13.05.2019 року, 19.05.2019 року, 23.05.2019 року, 06.06.2019 року, 07.07.2019 року надходили звернення про те, що ОСОБА_2 вчиняє насильство в сім`ї у відношенні ОСОБА_1 , які було розглянуті відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 8, 17-18).

21 квітня 2019 року у відношенні ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП та направлено до суду для розгляду.Також повідомлено, що у відношенні ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис серії АА №062842, копії якого отримали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Між тим, як вбачається з постанови Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 травня 2019 року, стосовно ОСОБА_2 , то його звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП на підставі ст.22 КУпАП (а.с. -16).

З огляду на викладене, вказана постанова у справі про адміністративне правопорушення, не може бути належним доказом у цій справі, оскільки ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП визнано не було.

При цьому, колегія суддів вважає, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , без надання інших доказів вчинення останнім таких протиправних дій, не можуть бути достатнім доказом для видання обмежувального примусу за правилами глави 13 розділу IV ЦПК України.

Таким чином, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник суду не надала, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін, відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року