Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/23927/17-ц
Номер провадження 22-ц/824/2452/2019
Головуючий у суді першої інстанції К.О. Москаленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
04 березня 2019 року місто Київ

Номер справи 757/23927/17-ц

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «Делівері»

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Москаленко К.О., в приміщенні Печерського районного суду міста Києва о 17год. 36хв., повне рішення складено 13 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Делівері», треті особи: ТОВ «СК «Кворум», ОСОБА_8, про відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, мотивованим тим, що 04.04.2016 року ТОВ «Делівері» прийняло від нього вантаж вагою 1 030 кг, оголошеною цінністю 63 000,00 грн. для доставки на склад, що розташований по вул. Громова, 146 в м. Черкаси. Вантаж був прийнятий ОСОБА_6 відповідно до публічної оферти - Договору на транспортно-експедиторські послуги та Правил транспортного експедирування вантажів, розміщених на веб-сайті в мережі Інтернет за посиланням http://www.delivery-auto.com.ua. На підтвердження прийому вантажу йому, як відправнику, видано квитанцію про прийом вантажу № від 04.04.2016 року. Зазначив, що замовляв додаткову послугу «заборона видачі» вантажу, вартість якої склала 20,00 грн. Вказав, що надання такої послуги було основним критерієм вибору ним виконавця транспортно-експедиторських послуг, оскільки, на момент відправки вантажу очікував надходження грошових коштів від отримувача вантажу. Вказав, що звернувся до відповідача із заявою про повернення вантажу, оскільки станом на 09.04.2016 року йому грошові кошти від отримувача не надійшли. 17.05.2016 року ОСОБА_6 надало відповідь, що вантаж було видано отримувачу, та що за результатом проведеного відповідачем службового розслідування було направлено до правоохоронних органів заяву відносно факту шахрайських дій. Зазначив, що повторно звернувся до відповідача із заявою та просив прийняти міри щодо повернення належного йому вантажу або компенсації його вартості у розмірі 63 000,00 грн. Відповідь на заяву була аналогічною змісту попереднього листа. 29.08.2016 року направив на адресу відповідача претензію, в якій вимагав від відповідача відшкодувати збитки, завдані порушенням умов Договору, сплативши на його користь вартість втраченого вантажу у розмірі 63 000,00 грн., неустойку та компенсувати моральну шкоду. ОСОБА_6 не задовольнило його претензію, а тому він просить суд стягнути з відповідача на його користь 71 487,40 грн., з яких: 63 000,00 грн. - сума відшкодування матеріального збитку (шкоди), завданого внаслідок порушення зобов'язання, 7 394,82 грн. - сума інфляційних нарахувань за період з 01.09.2016 по 31.03.2017; 1 092,58 грн. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01.09.2016 по 31.03.2017.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ТОВ «Делівері», треті особи: ТОВ «СК «Кворум», ОСОБА_8, про відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не вказав жодного слова про те, що у квитанції, яка була видана позивачу на підтвердження укладення між ним і відповідачем договору про надання транспортно - експедиторських послуг, вказано, що позивач замовив у відповідача додаткову послугу «заборона видачі» вантажу. Суд порушив норми ч.6 ст.95 ЦПК України, не витребував та не оглянув у судовому засіданні оригінали доказів поданих позивачем на підтвердження своїх вимог та поданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень. Суд не звернув увагу на те, що матеріали справи не місять доказів доставки вантажу на склад відповідача. Суд першої інстанції не врахував пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні в порядку статті 241 ЦПК України. Суд невірно застосував до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 919 ЦК України, Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року, оскільки спірні правовідносини регулюються главою 65 ЦК України та Законом України «Про транспортно - експедиторську діяльність».

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Делівері» зазначило, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в підтвердження нанесення йому матеріальної шкоди відповідачем, не доведена протиправність дій відповідача та наявність причинно - наслідкового зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини відповідача. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, ухваленим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалися.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 04 квітня 2016 року ТОВ «Делівері» здійснило відправлення вантажу у кількості 2 місця, тип вантажу - багаж, вагою 1 030, об'ємом 2,15 м3, вартістю 63 000, 00 грн. від вантажовідправника на адресу одержувача згідно квитанції про прийом вантажу № від 04.04.2016 року. Відправка зазначеного вантажу здійснювалася зі складу м. Шостка по вул. Леніна, 36-а до складу №2 у м. Черкаси по вул. Громова, 146.

Вантаж зазначений у квитанції № від 04.04.2016 року було доставлено до пункту призначення на склад ТОВ «Делівері» №2 у м. Черкаси по вул. Громова, 146 та видано вантажоодержувачу після встановлення його особи та оплати ним послуг ОСОБА_6.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 зазначав, що ТОВ «Делівері» видало вантаж вантажоодержувачу всупереч оплаченій ним послузі «заборона видачі» до отримання вантажовідправником коштів за вантаж.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених ОСОБА_5 позовних вимог. Суд дійшов висновку про те, що відповідач послуги щодо організації вантажу надав належним чином та у повному обсязі, без будь - яких претензій при отриманні вантажу з боку одержувача вантажу щодо його стану, комплектності та термінів доставки. Суд вважав, що у відповідача не було жодних підстав для того, щоб відмовити одержувачу в отриманні вантажу, видача якого проводилась на загальних підставах, а отже вина ТОВ «Делівері» у даному випадку відсутня.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими у справі обставинами та зібраними доказами.

Так, відповідно до положень статей 909, 920, 924 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). У разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Правилами транспортного експедирування вантажів, затвердженими Наказом ТОВ «Делівері» №39 від 20.11.2012 року визначено, що ТОВ «Делівері» здійснює транспортне експедирування вантажів (багажу) у порядку, передбаченому цими Правилами транспортного експедирування вантажів (багажу) (далі - Правила), Законом України «Про транспорт», Законом України «Про дорожній рух», Статутом автомобільного транспорту України, Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють транспортно-експедиторську діяльність.

Як передбачено Правилами, експедитор приймає вантаж (багаж) до перевезення на підставі заявки Вантажовідправника, якому після прийому вантажу (багажу) надає квитанцію про прийняття вантажу до перевезення, яка є єдиним документом, що підтверджує прийняття вантажу до транспортування. Заявка на транспортне експедирування залишається у експедитора.

Серед додаткових послуг ТОВ «Делівері», які пов'язані з перевезенням вантажу, компанією надається послуга - «заборона видачі». Послуга полягає у накладенні замовником тимчасового обмеження на видачу до моменту надання замовником дозволу щодо видачі вантажу. Враховуючи те, що заборона видачі не є основною послугою, а лише додатковою, її замовлення та надання відбувається в індивідуальному порядку та є оплатним.

Пунктом 6.1 Правил передбачено, що видача вантажу (багажу) проводиться експедитором по електронним актам отримання вантажу (багажу) особам, зазначеним вантажовідправником у квитанції в якості вантажоодержувача, за умови заповнення всіх граф акту, з обов'язковим пред'явленням документа, що посвідчує особу паспорта або водійського посвідчення, що діють на території України.

Статтею 934 ЦК України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Враховуючи наявні у матеріалах справи докази колегія суддів вважає, що відповідачем було виконано обов'язок щодо перевезення вантажу зі складу Шостки до складу Черкаси - 2 в повному обсязі, вантаж було доставлено та видано належному отримувачу - ОСОБА_9, а отже, у відповідача не було жодних підстав для відмови у видачі вантажу.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У відповідності з ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Статтею 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стаття 924 ЦК України визначає, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Стаття 22 ЦК України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.

Частина 1 статті 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення. Проте позивачем не доведено, що відповідач ТОВ «Делівері» здійснив видачу вантажу у порушення визначених Правил та норм закону, а тому вина ОСОБА_6 у даному випадку відсутня. Суд першої інстанції вірно вважав, що відповідач надав належним чином та у повному обсязі послуги щодо організації вантажу, без будь-яких претензій при отриманні вантажу з боку одержувача вантажу щодо його стану, комплектності та термінів доставки, у відповідача не було жодних підстав для того, щоб відмовити одержувачу в отриманні вантажу, видача вантажу проводилась на загальних підставах.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ТОВ «Делівері» не було дотримано умов договору перевезення вантажу з послугою «заборона видачі», що призвело до значних збитків та свідчить про втрату вантажу. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки всі були предметом перевірки під час розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Так, позивачем не надано у розпорядження суду першої та апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що ним було замовлено додаткову послугу «заборона видачі» вантажу та сплачено вартість такої послуги ТОВ «Делівері».

Під час розгляду справи суд першої інстанції достеменно встановив, що вантаж зазначений у квитанції № від 04.04.2016 року було видано належній особі - ОСОБА_9, про що було відомо позивачу. Відтак доведеним є факт доставки вантажу та отримання вантажу належною особою, а саме ОСОБА_9, яка сплатила послуги за квитанцією та отримала вантаж.

Суд вірно встановив, що платником усіх послуг за квитанцією № від 04.04.2016 року є вантажоотримувач ОСОБА_9, а тому у відповідача були відсутні підстави для заборони видачі їй вантажу. ОСОБА_9 при отриманні вантажу надала копію свого паспорта, на якій зазначила, що кошти за вантаж перераховані на картку відправника.

Разом з тим, зі матеріалів справи вбачається, що відповідачем після звернення позивача було направлено до правоохоронних органів заяву про вчинення шахрайських дій пов'язаних з несплатою відправнику отримувачем вантажу за квитанцією № від 04.04.2016 року коштів у сумі 63 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом до даних правовідносин положень статті 919 ЦК України та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року колегією суддів оцінюються критично, оскільки зазначене є лише припущенням та невірним тлумаченням стороною позивача норм закону та правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Так, ОСОБА_6 здійснює транспортне експедирування вантажів у порядку, передбаченому Правилами транспортного експедирування вантажів (багажу), затвердженими Наказом ТОВ «Делівері» № 39 від 20.11.2012 року та іншими нормативно - правовими актами, що регулюють транспортно - експедиторську діяльність.

Отже, застосування нормативних актів, що регулюють вантажні перевезення до спірних правовідносин прямо передбачено Правилами транспортного експедирування вантажів (багажу), затвердженими Наказом ТОВ «Делівері» № 39 від 20.11.2012 року, з якими позивач був ознайомлений та надав згоду на умови надання ОСОБА_6 послуг, що ними передбачені.

Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 15, 16, 22, 612, 614, 617, 909, 929, 934 ЦК України.

Колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_5 звертаючись до суду із даним позовом не довів, що видача вантажу за квитанцією № від 04.04.2016 року здійснена відповідачем з порушенням норм закону та Правил.

При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту, а тому посилання на те, що позивач обрала невірний спосіб захисту колегією суддів відхиляються як такі, що суперечать наведеному вище.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, твердження сторони позивача про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду, є необґрунтованими, а обставини, на які посилається ОСОБА_7 - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_7 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369 п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 04 березня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна