ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

25 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/477/19
Головуючий у першій інстанції Іващенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1224/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області, Східне регіональне управління Державної прикордонної служби,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 липня 2019 року (місце ухвалення м. Новгород-Сіверський, повний текст рішення складений 05.08.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позову посилався на те, що позивачі, згідно ордеру на житлове приміщення № 541 від 06.05.2006, виданий виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради, були вселені в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Договір найму службового житла не укладався.

Позивачі посилаються, що вказана квартира, надана позивачам в користування в якості службової, належала ДП «Відділ будівництва та розквартирування Південно-західного напряму Прикордонних військ України», яке є ліквідованим, та правонаступники підприємства у реєстрі юридичних осіб відсутні. Право власності на квартиру зареєстроване Новгород-Сіверським МБТІ у 2002 році.

Зазначають, що вселилися у квартиру на законних підставах, вважали, що спірна квартира надана їм з метою подальшого передання для постійного користування згідно ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Просили визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Новогород-Сіверського районного суду від 26.07.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю законних підстав для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки позивачі були вселені до службового житлового приміщення на відповідній правовій підставі, що надавало право користування у порядку встановленому ЖК України, а відповідно не породжує правових підстав для набуття позивачами права власності на нерухоме майно, незалежно від давності користування ним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 26.07.2019, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального права.

За доводами скарги, позивачі наголошують, що вселилися в спірну квартиру, як в службову за спеціальним ордером № 541 від 06.05.2006, виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради, та продовжують в ній проживати. ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку для отримання житлової площі в Чернігівському прикордонному загоні, отже мав право на отримання жилого приміщення для постійного користування. Після звільнення зі служби позивачі вважають, що мають право не виселятися з квартири та володіти нею в зв`язку з тим, що Прикордонна служба була зобов`язана надати їм житло відповідно до ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відзиві на апеляційну скаргу представник Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України Брижко О.В. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, та рішення Новгород-Сіверського районного суду від 26.07.2019 залишити без змін. Посилається на те, що залучення Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України до участі в цій справі в якості відповідача було передчасним, оскільки спірна квартира на обліку останнього не перебуває та не рахується.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2001 ОСОБА_4 продала ДП «Відділу будівництва та розквартирування Південно-Східного напряму Прикордонних військ України» квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно витягу з протоколу № 46 від 19.08.2002, на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішено зарахувати на квартирний облік для отримання житлової площі в Чернігівському прикордонному загоні до загальної черги, як безквартирного військовослужбовця рядового ОСОБА_1 , 1967 р.н. Зі складом сім`ї три особи (він, дружина ОСОБА_2 , 1971 р.н., син ОСОБА_5 , 1992 р.н.) (а.с. 11).

П. 4 Наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 12.05.2004 № 235 «Про реорганізацію управління будівництва та інвестицій Адміністрації Державної прикордонної служби України, відділів будівництва та розквартирування напрямів Прикордонних військ України та внесення змін і доповнень до нормативно-правових актів Адміністрації Держприкордонслужби», припинено діяльність шляхом реорганізації (приєднання) управління будівництва та інвестицій Адміністрації Державної прикордонної служби України і відділів будівництва та розквартирування напрямів Прикордонних військ України з 15.03.2004 відповідно до чинного законодавства України (а.с. 36-38).

П. 5 вказаного наказу визначено, що у термін до 31.03.2004 здійснити передачу коштів, будівельних матеріалів, основних засобів, незавершеного будівництва, малоцінних та швидкозношуваних предметів, зобов`язань по дебіторській та кредиторській заборгованостям та інших майнових прав та обов`язків: від відділу будівництва та розквартирування Південно-Східного напряму Прикордонних військ України до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Згідно рішення виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради від 04.05.2006 № 70 «Про надання квартирі статусу службової та видачу ордера на службове житло» вирішено: двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 надати статус «службового жилого приміщення»; ОСОБА_1 видати спеціальний ордер на вселення у службове жиле приміщення по АДРЕСА_2 (а.с. 65).

06.05.2006 Виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради було видано ордер на житлове приміщення № 541 гр. ОСОБА_1 , його сім`ї з трьох чоловік, на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 38-ос від 24.02.2007 «По особовому складу (солдати, сержанти)» вбачається, що рядового військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія відділення прикордонного контролю «Новгород-Сіверський - авто», виключено зі списків частини, усіх видів забезпечення, звільнено в запас та направлено на облік до Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК Чернігівської області. Загальна кількість років вислуги 22 роки, 11 міс., 01 дн. (а.с. 13).

Згідно довідки Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 721/159 від 16.05.2019, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 за обліками Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Харківський прикордонний гарнізон) не рахується, на обліку не перебуває (а.с. 31, 32).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.03.2019, юридичну особу ДП «Відділ будівництва та розквартирування Південно-Східного напряму Прикордонних військ України» у вказаному реєстрі таких записів не знайдено (а.с. 7).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.03.2019, відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно: АДРЕСА_2 , відсутні (а.с. 8).

З відповіді КП «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 14 від 04.02.2019, на запит адвоката Костюченка В.К. вбачається, що по даним МБТІ станом на 31.12.2012 квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ДП «Відділ будівництва та розквартирування Південно-Східного напряму Прикордонних військ України» на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2001. Дата реєстрації книга №1 Р№534 28.01.2002 (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність законних підстав для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки позивачі були вселені до службового житлового приміщення на відповідній правовій підставі, що надавало право користування у порядку встановленому ЖК України, а відповідно не породжує правових підстав для набуття позивачами права власності на нерухоме майно, незалежно від давності користування ним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Так, згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами; порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

В абзаці 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Таким чином, військовослужбовці забезпечуються житловим приміщенням за рахунок держави лише один раз протягом усієї військової служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Відповідно до пункту 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями та пункту 1.4 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 , у 2002 році було зараховано на квартирний облік для отримання житлової площі в Чернігівському прикордонному загоні до загальної черги, як безквартирного військовослужбовця рядового, зі складом сім`ї три особи (він, дружина ОСОБА_2 , 1971 р.н., син ОСОБА_5 , 1992 р.н.) (а.с. 11). У 2006 році квартирі АДРЕСА_1 надано статус «службового жилого приміщення»; ОСОБА_1 видано спеціальний ордер на вселення у службове жиле приміщення по АДРЕСА_2 (а.с. 65), та видано ордер на житлове приміщення № 541 (а.с. 12).

Враховуючи викладене, позивачу та його сім`ї було відомо, що житлове приміщення йому було надано як службове за рахунок держави, під час проходження служби за контрактом.

Встановлено, що у 2007 наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 виключено зі списків частини, усіх видів забезпечення, звільнено в запас та направлено на облік до Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК Чернігівської області. Загальна кількість років вислуги 22 роки, 11 міс., 01 дн. (а.с. 13).

Як вбачається, позивачі звернулися з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування посилались на отримання ордеру на спірну квартиру, як службову, вселилися на законних підставах, проживають по даний час, вважають, що квартира надана їм з метою подальшого передання для постійного користування згідно ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто володіння здійснюється відкрито та безперервно протягом строку, що перевищує 10 років.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, за твердженням Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, незнання і неможливість особи знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності не є умовою набуття цією особою права власності за набувальною давністю. Поняття «добросовісний набувач права власності на майно» і «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном» у цивільному праві не є тотожними. У контексті частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісністю є не вчинення особою перешкод власнику майна у реалізації ним свого права власності на майно протягом строку, визначеного у цій нормі. На забезпечення можливості власника бути обізнаним про те, що інша особа володіє його майном, і реалізувати своє право власності, покликана умова про відкритість володіння.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно до відповіді від 04.02.2019 № 14 КП Н.-Сіверського МБТІ станом на 31.12.2012 спірна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8), зареєстрована за Державним підприємством «Відділу будівництва та розквартирування Південно Східного напряму Прикордонних військ України» (а.с. 9) та за обліками Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України не рахується (а.с. 31, 32).

Відповідно до Наказу № 235 від 12.03.2004 «Про реорганізацію управління будівництва та інвестицій Адміністрації Державної прикордонної служби України, відділів будівництва та розквартирування напрямів Прикордонних військ України та внесення змін і доповнень до нормативн-правових актів Адміністрації Держприкордонслужби» діяльність припинена шляхом реорганізації (приєднання) управління та інвестицій Адміністрації Державної прикордонної служби України і відділів будівництва та розквартирування напрямів Прикордонних військ України з 15.03.2004 відповідно до чинного законодавства України (а.с. 36-38) передача майна підтверджується передаточним актом від 10.04.2004 (а.с.39-40).

Крім того, відповідно до телеграми від 24.05.2019 службова квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебуває на обліку у Чернігівському прикордонному загоні рахується за військовослужбовцем запасу ОСОБА_1 . Жодних заяв з відповідними документами від ОСОБА_1 , для зняття з квартири статусу «службова» не надходило (а.с. 83).

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги, що після звільнення зі служби позивачі мають право не виселятися з квартири та володіти нею в зв`язку з тим, що Прикордонна служба була зобов`язана надати їм житло відповідно до ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивачів слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повне судове рішення складено 30.09.2019.

Головуючий Судді: