Дата документу 16.05.2019 Справа № 330/2203/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 330/2203/18 Головуючий у 1 інстанції: Гусарова В.В.
№ 22-ц/807/1397/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Айза», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кирилівська селищна рада Якимівського району Запорізької області про зобов`язання вчинити дії (встановлення сервітуту),

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства «Айза», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кирилівська селищна рада Якимівського району Запорізької області про зобов`язання вчинити дії (встановлення сервітуту).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.12.2017 року він набув право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою площею 0,2712 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для розміщення туристично-готельного комплексу, підстава набуття права користування - договір оренди земельної ділянки, укладений між Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області та приватним підприємством «Айза», строк оренди - 49 років.

Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою площею 0,0065 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), надалі - Земельна ділянка 3, підстава набуття права власності -договір купівлі-продажу земельної ділянки, власник - ОСОБА_3 .

Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою площею 0,1024 га, кадастровий номер НОМЕР_1 . яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, підстава набуття права власності - договір оренди земельної ділянки, орендар - ОСОБА_3 .

Позивач не має можливості вільно використовувати своє право власності на земельну ділянку оскільки відповідач чинить перешкоди у допуску до дороги загального користування, фактично позивач позбавлений можливості вільно заходити/заїжджати на належну йому земельну ділянку, позбавлений можливості потрапити із своєї земельної ділянки на дорогу загального користування,

Третя особа - Кирилівська селищна рада, при переданні у користування відповідачу земельної ділянки не врахувала, що позивач не має вільного виходу до шляхів загального користування, потрапити на дорогу загального користування можливо лише через земельну ділянку відповідача.

Інших під`їзних шляхів (дороги), крім існуючої до земельної ділянки позивача немає, що підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ),. виготовленою Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр».

Враховуючи вищевикладене, попередні власники земельної ділянки позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у яких позивач придбав земельну ділянку , звернулися до Кирилівської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

14 вересня 2017 року Кирилівська селищна рада рішенням № 40 надала дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду), площею 0,0374 га та знаходиться в АДРЕСА_4 та перебуває у користуванні ПП «Айза», в оренді на 49 років.

У зв`язку із зміною власника земельної ділянки позивача Кирилівська селищна рада внесла рішенням № 29 від 15.02.2018 відповідні зміни, надавши позивачу дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду), площею 0,0374 га та знаходиться в АДРЕСА_5 Кирилівка

АДРЕСА_4 та перебуває у користуванні ПП «Айза», в оренді на 49 років.

На виконання рішення Кирилівської селищної ради № 29 від 15.02.2018 позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр» для розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду) знаходиться в АДРЕСА_5 Кирилівка, вул АДРЕСА_2 та перебуває у користуванні відповідача.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр» розроблено технічну документацію та визначено частину земельної ділянки відповідача , право користування якою надається в межах сервітуту, позивачем складено договір про встановлення земельного сервітуту, надалі - Договір, у трьох примірниках й направлена Відповідачу цінним листом із описом вкладення, докази направлення та копія договору, додаються.

Відповідно до пунктів 1.1.. 1.2., 1.3., 1.4., 2.Г., 3.1., З.2., 4.1. Договору:

Сторона 2 має намір встановити земельні сервітути, вказані у п. 3.1, цього Договору (далі - сервітути) на земельну ділянку що знаходиться в строковому платному користуванні сторони 1, зазначену у пункті 1.4. цього договору.

Сервітути встановлюються для забезпечення можливості Стороні здійснювати прохід та проїзд на земельну ділянку розміром 0.0166 га (кадастровий номер НОМЕР_2 :01 НОМЕР_1 ), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності Сторони 2 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за № 624 (далі земельна ділянка сторони 2). Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Частина земельної ділянки сторони 1, право користування якою надається в межах сервітутів, встановлених цим договором, визначена у додатку до цього договору.

Земельна ділянка площею 0,2712 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ) Сторони 1 розташована за адресою: АДРЕСА_4 ) (далі- земельна АДРЕСА_6 1), перебуває у користуванні Сторони 1 за договором оренди, укладеним між Кирилівською селищною радою та Стороною 1 «10» травня 2007 року за № 192. Цільове призначення - для розміщення туристично-готельного комплексу.

Термін дії сервітуту - до закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки Сторони 1.

Протягом терміну, вказаного у пункті 2.1. цього Договору, Сторона 1 падає Стороні 2 наступні сервітути:

право проходу по частині земельної ділянки Сторони 1, визначеної у додатку 1 до цього договору;

право проїзду по частині земельної ділянки Сторони 1, визначеної у додатку 1 до цього Договору.

Режим користування Стороною 2 сервітутами письмово погоджується сторонами і визначає:

- час: протягом календарного дня Сторона 2 може користуватись сервітутами;

- дотримання Стороною 2 при користуванні сервітутами вимог щодо охорони земельної ділянки Сторони 1;

- користування Стороною 2 сервітутами поза межами режиму такого користування,узгодженого сторонами, забороняється.

За встановлення сервітутів плата не здійснюється, сервітут надається безкоштовно».

Таким чином, договором, за думкою позивача, було визначено всі істотні умови для встановлення сервітутів, про намір позивача укласти договір та існування відповідних рішень третьої особи з приводу встановлення сервітутів відповідачу відомо, проте він ухиляється від укладання договору та не отримав цінний лист, відповідно до інформації розмішеної на офіційному сайті Укрпошти у мережі Інтернет , відправлення не вручене під час доставки: інші причини.

Неодноразові звернення позивача до відповідача результатів не дали, сторонами не досягнуто згоди з приводу встановлення сервітуту. Позивач не має змоги виконати рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області № 40 від 14.09.2017 та № 29 від 15.02.2018, а саме: «Представити на затвердження технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється сервітут зазначений в п. 1 на затвердження в Кирилівську селищну раду в термін не пізніше одного року», у зв`язку із відмовою Відповідача підписати договір про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки відповідача, що стало причиною звернення позивача до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевою самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з пунктом 1 статті 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельного ділянкою (ділянками).

Відповідно до положень статті 401 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Пунктом 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено про те, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби у інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у справі № 740/737/15 від 30.01.2018 року, згідно із частиною першою статгі 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для власної вигоди. Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Щодо дотримання принципу законності, Земельним та Цивільним кодексами України передбачено можливість встановлення права користування чужим майном -сервітут. Позивачем отримано дозвіл Кирилівської селищної ради на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду) знаходиться в смт. Кирилівка, вул АДРЕСА_7 3 та перебуває у користуванні відповідача. На думку позивача принцип законності дотримано.

Щодо дотримання принципу втручання у право власності, якщо воно переслідує «суспільний», «публічний інтерес», підставою встановлення сервітуту є відсутність у Позивача можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту. На думку Позивача принцип дотримано.

Щодо дотримання принципу пропорційності, позивач не має можливості використовувати належну йому на праві власності земельну ділянку, не мас до неї доступу та не має можливості користуватися дорогою загального користування, оскільки доступ обмежений земельною ділянкою, що використовується Відповідачем на праві оренди. На думку Позивача принцип дотримано.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, встановити земельні сервітути на право проходу та проїзду по частині земельній ділянки відповідача (встановленою технічною документацією) безстроково та безоплатно.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 09 січня 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом першої інстанції було встановлено, що 05.12.2017 року ОСОБА_2 , набув право власності на земельну ділянку площею 0,0166 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Земельна ділянка позивача межує із такими земельними ділянками:

- земельною ділянкою площею 0,2712 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для розміщення туристично-готельного комплексу, підстава набуття права користування-договір оренди земельної ділянки, укладений між Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області та приватним підприємством «Айза», строк оренди - 49 років;

- земельною ділянкою площею 0,0065 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), надалі - Земельна ділянка 3, підстава набуття права власності -договір купівлі-продажу земельної ділянки, власник - ОСОБА_3 .

- земельною ділянкою площею 0,1024 га, кадастровий номер НОМЕР_1 . яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення -для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, підстава набуття права власності - договір оренди земельної ділянки, орендар - ОСОБА_3 .

У позові позивач зазначав, що не має можливості вільно використовувати своє право власності на земельну ділянку оскільки відповідач чинить перешкоди у допуску до дороги загального користування, фактично позивач позбавлений можливості вільно заходити/заїжджати на належну йому земельну ділянку, позбавлений можливості потрапити із своєї земельної ділянки на дорогу загального користування.

Враховуючи, що позивач не має вільного виходу до шляхів загального користування, він зазначив, що потрапити на дорогу загального користування можливо лише через земельну ділянку відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що інших під`їзних шляхів (дороги), крім існуючої до земельної ділянки позивача немає, що підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ),. виготовленою Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр».

На виконання рішення Кирилівської селищної ради № 29 від 15.02.2018 позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр» для розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду) знаходиться в АДРЕСА_8 . Кирилівка, вул АДРЕСА_2 та перебуває у користуванні відповідача.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр» розроблено технічну документацію та визначено частину земельної ділянки відповідача, право користування якою надається в межах сервітуту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що на момент підписання договору купівлі-продажу позивачем, відповідач користувався своєю земельною ділянкою вже більше 10 років і при цьому позивач, придбаваючи свою земельну ділянку, офіційно підтвердив відсутність будь-яких перешкод, що унеможливлювали вільно використовувати ним своє право власності на цю земельну ділянку.

Таке твердження не є переконливим з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що попередні власники земельної ділянки позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у яких позивач придбав земельну ділянку, зверталися до Кирилівської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

14 вересня 2017 року Кирилівська селищна рада рішенням № 40 надала дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду), площею 0,0374 га та знаходиться в АДРЕСА_4 та перебуває у користуванні ПП «Айза», в оренді на 49 років.

Відтак розпорядник земельних ділянок - Кирилівська селищна рада фактично визнавав, що земельна ділянка, яка перебувала у власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та перейшла на праві власності до позивача, має певні особливості, які полягають у тому, що зазначена земельна ділянка не має самостійного виходу на дорогу загального користування.

Тож власник земельної ділянки, з яким відповідач перебуває у відносинах оренди, фактично визнав необхідність обмеження орендаря - ПП «Айза» у праві користування земельної ділянки шляхом можливого встановлення сервітуту.

Враховуючи, що Кирилівська селищна рада фактично погоджувала як за попередніми власниками земельної ділянки, що належить позивачеві, так і з позивачем, можливість надання дозволу на прохід/проїзд через належну Кирилівській селищній раді земельну ділянку, яка перебуває у оренді відповідача, та у зв`язку із зміною власника земельної ділянки, Кирилівська селищна рада внесла рішенням № 29 від 15.02.2018 відповідні зміни, надавши позивачу дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду), площею 0,0374 га та знаходиться в АДРЕСА_5 Кирилівка АДРЕСА_7 та перебуває у користуванні ПП «Айза», в оренді на 49 років.

Відтак заперечення відповідача, які суд першої інстанції визнав слушними, про те, що Кирилівська селищна рада не передбачала встановлення будь-яких сервітутів як при переданні земельної ділянки в оренду відповідачеві так і протягом строку оренди, не є переконливим.

До того ж висновком щодо умов відведення земельної ділянки для розміщення туристично-готельного комплексу відповідачеві ПП «Айза» було визнано необхідним у п. 4 врахувати обмеження та сервітути містобудівного та іншого характеру.

Крім того, Кирилівська селищна рада не заперечувала проти позову, навпаки, як вбачається з матеріалів справи, сприяла у встановленні сервітуту для впорядкування землекористування в тому числі шляхом надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду).

При цьому Кирилівська селищна рада діяла в межах наданих їй повноважень, а відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України, органи місцевою самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

На підтвердження доцільності встановлення сервітуту та відсутності інших під`їзних шляхів (доріг) до земельної ділянки позивача, позивачем було додано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту.

Така документація була виготовлена на підставі зазначеного вище рішення Кирилівської селищної ради уповноваженою особою, яка є компетентною у вирішенні питань виготовлення такої документації.

Ставлячи під сумнів надану позивачем документацію щодо порядку встановлення сервітуту, суд першої інстанції зазначив, що у вказаній технічній документації відсутнє вичерпне обґрунтування необхідності встановлення сервітуту.

Натомість такий висновок не узгоджується з фактичними обставинами справи, позаяк Товариство з обмеженою відповідальністю «Геоінформаційна компанія «Кадастр», якому було доручено розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту (право проходу та проїзду) знаходиться в АДРЕСА_5 Кирилівка, АДРЕСА_9 Приморський АДРЕСА_7 /3 та перебуває у користуванні відповідача, надало ґрунтовний висновок , з якого вбачається, що він складений у відповідності з чинним законодавством, урахуванням положень Земельного кодексу, Законів України «Про землеустрій», «Про державний земельний кадастр, «Про топографо-геодезичну і картографічну и діяльність» та чинних підзаконних нормативних актів.

При цьому надана технічна документація містить докладні матеріали польових та геодезичних робіт з детальним зазначенням меж земельного сервітуту та їх прив`язок до місцевості з зазначенням відповідних координат.

Також відмовляючи у позові, суд першої інстанції зазначив, що обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає його встановлення, в інший спосіб.

Зокрема, як зазначив суд, факт наявності іншого проїзду з твердим (бетонним) покриттям до земельної ділянки позивача, який в даний час позивач фактично використовує, підтверджується доданим топографічним планом в масштабі М1:500, викопіюванням з топографічного плану смт. Кирилівка в М 1:2000, план-схемою розміщення меж земельних ділянок за кадастровим поділом, які були підготовлені сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_8 . З доданої план-схеми вбачається, що земельна ділянка позивача фактично межує земельними ділянками з наступними кадастровими номерами: НОМЕР_2 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_1 .

Також суд виходив з того, що на даний час, з метою доступу на власну земельну ділянку з дороги загального користування (Приморський бульвар смт. Кирилівка) позивач використовує існуючий проїзд з твердим бетонним покриттям, який прокладений по суміжній земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 .

Таким чином суд першої інстанції всупереч власним висновками, фактично встановив, що іншого проходу або проїзду на власну земельну ділянку ніж як через встановлення будь-якого сервітуту ( проходу/проїзду) через суміжні земельні ділянки позивач не має.

Тобто судом встановлено, що власного виходу до дроги загального користування земельна ділянка позивача не має.

За таких обставин позивач правомірно вимагає встановлення сервітуту, а наданий ним проект сервітуту погоджений з компетентною установою ТОВ «Геоінформаційна компанія «Кадастр».

Досліджуючи матеріали справи та надані сторонами докази судова колегія також враховує, що сторонами фактично не заперечується, що на теперішній час позивач потрапляє на свою земельну ділянку дорогою, що вимощена плитами та проходить по іншим земельним ділянкам, однак вказаний шлях є більш довшим чим через земельну ділянку відповідача та передбачає встановлення земельних сервітутів з кількома іншими власниками та є більш незручним порівняно з тим, який був розроблений та запропонований

ТОВ «Геоінформаційна компанія «Кадастр».

Тож висновок суду першої інстанції про те, що потреби позивача у даному випадку можуть бути задоволені іншим способом - проходом та проїздом до належної йому земельної ділянки по існуючому проїзду з твердим покриттям не є переконливими.

Посилання відповідача на те, що з відповідачем проведення геодезичних робіт погоджено не було, вони не надавали доступ на земельну ділянку відповідача інженеру-геодезисту для проведення вказаних робіт, не спростовує висновків зроблених ТОВ «Геоінформаційна компанія «Кадастр» та не містить конкретних зауважень.

Також не є переконливим заперечення відповідача щодо того, що земельна ділянка ним використовується за її цільовим призначенням - на ній розміщено та експлуатується база відпочинку, а встановлення земельного сервітуту суперечить цільовому призначенню цієї земельної ділянки не ґрунтується на законі.

Так, технічна документація щодо встановлення земельного сервітуту враховує як розташування земельних ділянок так і їх цільове призначення. Та обставина, що позивач буде заважати відпочиваючим та зробить неможливим використання земельної ділянки за її цільовим призначенням є припущенням.

Нічим не підтверджені доводи відповідача щодо того, що площа земельної ділянки, яка буде обмежена сервітутом є необґрунтовано завищеною. З графічних матеріалів технічної документації вбачається, що сервітут встановлюється для доступу до земельної ділянки позивача з урахуванням місця розташування земельної ділянки, об`єктів, розміщених на ній та суміжних ділянках та з вирахуванням площі, достатньої для забезпечення проходу та проїзду на земельну ділянку позивача.

Також відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що спір не було вирішено в досудовому порядку та суду не було надано беззаперечних доказів того, що позивач безпосередньо звертався до відповідача з питанням укладання договору сервітуту.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Всупереч зазначеним положенням, суд першої інстанції вважав, що спір має бути розглянутий спочатку в досудовому порядку.

З огляду на встановлені судом права та взаємовідносини сторін, категоричне заперечення відповідача проти позову, посилання суду першої інстанції на те, що позов заявлений передчасно та не дотриманий досудовий порядок вирішення спору є безпідставним. Адже відповідно до ч.3 ст. 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач заперечує проти встановлення сервітуту на підставі виготовленої компетентною установою технічної документації, а відтак і відсутні підстави вважати, що між сторонами не існує спору.

Згідно з пунктом 1 статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельного ділянкою (ділянками).

Відповідно до положень статті 401 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Враховуючи зазначені положення закону, судова колегія вважає, що позов про встановлення земельного сервітуту є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Пунктом 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено про те, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби у інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у справі № 740/737/15 від 30.01.2018 року, згідно із частиною першою статгі 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Задовольняючи позов щодо встановлення земельного сервітуту, судова враховує, що доступ до місцезнаходження земельної ділянка позивача є ускладненим внаслідок відсутності доступу до нього з дороги загального користування, відсутність такого доступу має негативні наслідки для позивача, тому позивач потребує встановлення на належній відповідачеві земельній ділянці найменш обтяжливого для відповідача та інших суміжних користувачів, сервітуту.

Досліджуючи заперечення відповідача щодо створення йому незручностей, несумісних з потребами позивача та цільовим призначення земельної ділянки, яка використовується відповідачем, судова колегія враховує що право власності (користування) не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Практикою розгляду Європейським судом з прав людини такої категорії справ, (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

У даній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, та встановлені судом фактичні обставини, судова колегія дійшла висновку про відповідність заходу втручання у право відповідача на користування земельною ділянкою, шляхом встановлення земельного сервітуту, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Втручання в право на мирне володіння відповідачем земельною ділянкою, яка перебуває у їх користуванні, не порушує дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача.

В позові позивач просив винести рішення та встановити земельні сервітути на право проходу та проїзду по частині земельній ділянки відповідача (встановленою технічною документацією) безстроково та безоплатно.

Такі вимоги не суперечать закону з огляду на наступне.

Власником та розпорядником земельної ділянки є Кирилівська селищна рада, яка не заперечує проти встановлення безстрокового безоплатного сервітуту.

Відповідач не позбавляється права користування належною йому земельною ділянкою, а лише певною мірою обмежуються у користуванні, зобов`язується надавати у разі необхідності прохід чи проїзд позивачеві через його земельну ділянку.

Посилання відповідача на те, що річна сума орендної плати за частину земельної ділянки, на якій планується встановити земельний сервітут, дорівнює 3877,10 грн. не є підставою для встановлення оплатного сервітуту, а лише може бути підставою для вирішення питання про компенсування витрат, або вирішення питання з Кирилівською селищною радою про зміну умов договору оренди в цій частині.

Встановлення безоплатного та безстрокового сервітуту не суперечить положенням ч.2 ст. 98 ЗК України , за якими земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Посилання відповідача на те, що сервітут не може бути встановлений безстроково не ґрунтується на законі, позаяк за ст. 98 ЗК строк дії земельного сервітуту не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу відноситься лише до договірного встановлення сервітуту за погодженням сторін.

Таким чином, судова колегія вважає заявлений позов про встановлення земельного сервітуту обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Задоволенню підлягає і апеляційна скарга на додаткове рішення від 12 лютого 2019 року, яке є похідним від основного та яким були вирішені питання щодо стягнення з позивача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 09 січня 2019 року та додаткове рішення від 12 лютого 2019 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Айза», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Кирилівська селищна рада Якимівського району Запорізької області про встановлення сервітуту задовольнити.

Встановити (у відповідності з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється права сервітуту, виготовленою в 2018 р. ТОВ «Геоінформаційна компанія «Кадастр»), земельні сервітути на прохід та проїзд ОСОБА_2 по частині земельної ділянки площею 0,2712 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована за адресою АДРЕСА_2 яка перебуває у користуванні приватного підприємства «Айза» безоплатно та безстроково.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 16 травня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков