Справа № 477/31/18
Провадження № 22-ц/812/942/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Семеновою Л.М., за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 18 квітня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, за умовами якого відповідачу, шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, надано кредит у розмірі 5500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на умовах та в розмірі, визначених сторонами договору.

Позивач покладені на нього зобов`язання виконав належним чином.

Відповідач зобов`язання визначені умовами кредитного договору належним чином не виконувала внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 30 вересня 2017 року склала 104 132,83 грн., з яких: 5 080,12 грн. - заборгованість за кредитом, 94 852,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 200 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Враховуючи викладене позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2012 року, що виникла станом на 30 вересня 2017 року, в загальній сумі 12 056,55 грн., з яких: 5 080,12 грн. - заборгованість за кредитом, 6 976,43 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В порушення судом норм процесуального права посилалася на розгляд справи за відсутності відповідача, що позбавило її можливості надати відзив, письмові пояснення, заяву про сплив позовної давності, ухвалення рішення на підставі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не надіслання копії рішення суду. Крім того, вказувала на порушення позивачем норм матеріального права, а саме: безпідставну в односторонньому порядку зміну відсоткової ставки та звернення його до суду з пропуском позовної давності.

З врахуванням викладеного, просила оскаржуване рішення скасувати, до спірних правовідносин застосувати позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача від позивача АТ КБ «ПриватБанк» до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

За ч. 1, 2, 3, 4, 5, 8 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Днем вручення судової повістки, зокрема, є: день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок вручення судових повісток визначено ст. 130 ЦПК України та Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 5.03.2009 № 270.

Стаття 131 ЦПК України покладає на учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання.

Відповідно до ч.3 ст.130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч.4 ст.130 ЦПК).

За вимогами ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, судова повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Представник відповідача в апеляційній скарзі посилається на розгляд справи судом за відсутності відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи в установленому законом порядку відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.47). Така ж адреса зазначена нею в анкеті-заяві на видачу кредитку, таку ж вказав позивач при звернення до суду з даним позовом. Іншої адреси матеріали справи не містять. За адресою реєстрації місця проживання відповідача останній судом було направлено поштове відправлення з процесуальними документами: ухвала про відкриття провадження, судова повістка та копія позовної заяви з додатками, однак воно повернулося на адресу суду з відміткою «з закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.48,49).

У зв`язку з цим, розгляд справи відкладено на 20 березня 2018 року на 11.00 год.

Поштове відправлення з судовою повісткою на 20 берерзня 2018 року, копія ухвали та копія позовної заяви з додатками знову направлено за адресою реєстрації відповідача, яке повернулося до суду з відміткою «адресат не проживає», що за цивільно-процесуальним законом не вважається неналежним повідомленням сторони про процесуальні дії відповідного суду.

З врахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку щодо належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи та можливість розгляду справи за її відсутності.

Зважаючи на вищезазначені норми процесуального закону та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для розгляду справи за відсутності відповідача, у зв`язку з її неявкою в судове засідання призначене на 20 березня 2018 року, оскільки про час, дату і місце судового засідання відповідач повідомлена своєчасно та з врахуванням вимог ст.223 ЦПК України суд допустив розгляд справи за її відсутності.

За такого твердження апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності відповідача та необхідності розгляду в порядку заочного провадження є неспроможними.

Наведене поза розумним сумнівом вказує на недобросовісну поведінку ОСОБА_2 як учасника зобов`язальних правовідносин та учасника судового спору, а також на те, що суд першої інстанції вжив усіх передбачених законом заходів для належного повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, при вирішення питання про можливість застосування судом апеляційної інстанції наслідків спливу строку давності, апеляційний суд виходить з того, що у ОСОБА_2 не існувало об`єктивних перешкод для участі у розгляді справи у суді першої інстанції і, за умови добросовісного виконання обов`язків (як процесуальних, так і зобов`язальних), вона мала можливість особисто бути присутнім у суді першої інстанції та заявити про застосування строку давності у спірних правовідносинах.

Більш того, навіть звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначила місце своєї реєстрації, проте не вказує місце фактичного проживання (перебування). Для листування вказала адресу представника - адвоката Іванової Т.В.

Зважаючи на встановлене, у апеляційного суду відсутні законні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з підстави, передбаченої п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

В матеріалах справи наявний супровідний лист про направлення відповідачеві за місцем її реєстрації копії судового рішення, проте відсутні відомості про отримання останнього нею.Доводи апеляційної скарги про неотримання відповідчем копії рішення суду є слушними, проте це не є самостійною підставою для скасуавння рішення суду. Зазначені обставини були враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України "Про банки та банківську діяльність" від 07 грудня 2000 року № 2121-III.

Відповідно до ст. 2 Закону, банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

21 травня 2018 року змінено організаційно-правову форму ПАТ КБ «ПриватБанк» на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 18 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулась до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.10).

Відповідно до Анкети-заяви Банк надав позичальнику споживчий кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у сумі 300,00 грн.

В подальшому сума кредитного ліміту змінювалась: 24 квітня 2012 року збільшено до 400,00 грн.; з 26 серпня 2012 року до 5500,00 грн.; з 30 жовтня 2013 року ліміт зменшено до 5090,00 грн. (а.с.9).

Також сторони визначили, що розмір процентної ставки становить 2,5% в місяць з розрахунку 360 днів на рік. Щомісячний мінімальний платіж 7 % від суми заборгованості (а.с.11).

Отже, підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Уклавши кредитний договір, відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості

Відтак, між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася, про що розписалася у заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

Факт укладання договору про надання банківських послуг, отримання кредитних карток та використання кредитних коштів відповідач не оспорювала.

Доводи апелянта про те, що банком пропущено трирічний строк для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

За правилами ст.ст. 256-258 ЦК україни позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1 та 5 ст. 261 ЦК України).

З даним позовом банк звернувся до суду у січні 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в останнє відповідачем отримано кошти 03 січня 2013 року, а останній платіж здійснено 28 лютого 2014 року.

Згідно з п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг строк повернення кредиту (кредитний ліміт) в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця зазначеного на платіжній карті.

Термін дії картки №476249 , яку відповідач отримала 18 квітня 2012 року по червень 2015 року.

Відповідач звертаючись до суду з заявою про застосування строків позовної давності на підтвердження своїх вимог та на спростування доказу наданого позивачем не надала таких даних.

З врахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, який закінчується 30 червня 2018 року, враховуючи правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 11 лютого 2015 року по справі № 6-240цс14 та від 10 червня 2015 року по справі № 6-698 цс15, про те, що перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) для вимог про повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повернення кредиту, тобто строку дії картки (ст.261 ЦК України).

З наданого розрахунку вбачається, що станом на 30 вересня 2017 року утворилась заборгованість, яка становить 104 132,83 грн. з яких: 5 080,12 грн. - заборгованість за кредитом, 94 852,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 200 грн. - пеня та комісія. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач періодично погашала заборгованість.

Термін дії картки №4149 ……6249 по червень 2015 року (а.с.125).

Згідно з пп.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття любого розміру кредитного ліміту, установленого банком.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.

Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язалася повернути банку отриманий кредит, відсотки за ним, комісії та інші передбачені платежі.

Суд першої інстанції зменшуючи розмір стягнення процентів з 94852 грн.71 коп. до 6976 грн.43 коп., правомірно визнав незаконним нарахування процентів з підвищеними процентними відсотковими ставками з 01 вересня 2014 року, 01 квітня 2015 року, у зв`язку з тим, що це питання у письмовій формі не було узгоджено з позичальником ( ст.654 ЦК ). А після одностороннього підвищення відсоткових ставок відповідач більше кредитні кошти не отримувала. Проте, неправильно оцінив наявні докази по справі, припустився помилки у своїх міркуваннях, не звернув уваги, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після припинення визначеного строку кредитування.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 червня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця.

01 липня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Апеляційна скарга не містить посилань на зазначену обставину, разом з тим, за правилами ч. 4 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність стягнення місцевим судом з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитним коштами з 01 липня 2015 року по 30 вересня 2017 року.

За такого розмір відсотків, який підлягає стягненню на користь позивача становить 3488 грн.09 коп.

5080,12 х30%/360 днів х 302 дн.= 1268 грн.50 коп. ( 01.09.2014 року по 30.06.2015 року 1278.50 +2209.59 ( проценти до 01.09.2014 року) = 3488.09 грн.

Отже, оскільки суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, підтвердженням чого є вищенаведені положення закону та судова практика, у тому числі Верховного Суду України, підстав для відступлення від якої немає, а тому апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року слід змінити стягнувши заборгованість за кредитним договором у розмірі 8568 грн.21 коп., з яких 5080 грн.12 коп. заборгованість за кредитом, 3488 грн.09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до ст. 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Оскільки постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року було залишено без змін рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.

В зв`язку зі зміною судового рішення підлягає і зміні рішення суду в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до п.13 ст.141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» належить стягнути судовий збір у розмірі 131 грн.65 коп.(8568,21 х1600: 104132.83).

Відповідно до п/п.«в» п.4 ч.1ст.382 ст.141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 28.93%, нею сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 264 грн., то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 76 грн.37 коп., понесених нею судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 березня 2018 року змінити, постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , індивідуальний код платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1-д, , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість у розмірі 8568 ( вісім тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн.21 коп., з яких 5080 (п`ять тисяч вісімдесят ) грн.12 коп. заборгованість за кредитом, 3488 (три тисячі чотириста вісімдесят вісім) грн.09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитними коштами та 131( сто тридцять одна ) грн.65 коп. судових витрат.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», (місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1-д, , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , МФО 305299) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , індивідуальний код платника податків НОМЕР_1 ) - 76 ( сімдесят шість) грн. 37 коп. судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Текст постанови складено 31 травня 2019 року.