Провадження № 2/760/5513/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у здійсненні ним права власності вказаною квартирою, виселити відповідачку з зазначеної квартири та зняти її з реєстраційного обліку в ній.

Посилається в позові на те, що він з відповідачкою на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 1998 року отримали у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

З відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року рішення суду залишено без змін.

В порядку виконання зазначеного судового рішення він звернувся до ЦНАП Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації м. Київ та зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 05 грудня 2018 року.

На даний час в квартирі, окрім нього з відповідачкою, зареєстрований також їх спільний з відповідачкою син.

Незважаючи на те, що він став одноособовим власником вказаної квартири, потрапити до неї він так і не зміг, оскільки замки на вхідних дверях були змінені, а на його прохання допустити його до квартири відповідачка відмовила.

З метою врегулювання спору 04 березня 2019 року він звернувся до Солом`янського управління поліції щодо неправомірних дій відповідачки, на що йому було рекомендовано звернутися до суду.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували.

Скориставшись своїм правом відповідачка подала до суду письмовий відзив, в якому зазначала, що спірна квартира була набута нею з позивачем у власність під час перебування в шлюбі.

З 1995 року по даний час вона зареєстрована за вказаною адресою, фактично там проживала, самостійно оплачувала всі комунальні послуги, включаючи заборгованість за минулі роки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року спільно нажите нею та позивачем майно було поділено.

Незважаючи на зазначене судове рішення, вона за згодою позивача продовжила проживати в квартирі, а позивач одноособово користувався будинком, частка якого присуджена йому в АДРЕСА_2 .

З 16 лютого 2018 року позивач ніколи не скаржився про будь-які перепони у користуванні квартирою, приїжджаючи туди в будь-який час, маючи при цьому ключі від квартири.

Жодних звернень, скарг до суду, правоохоронних органів від позивача не надходило.

Посилання позивача на існування єдиного звернення до правоохоронних органів є лише засобом обґрунтування позову, фіктивно створеним доказом шляхом подачі заяви до поліції без фактичного існування перешкод, про що свідчить відсутність у переліку дій, подій за участю сторін, часу їхнього існування тощо.

Зазначає, що не має у власності будь-якого нерухомого майна в м. Києві, придатного для проживання, є пенсіонером та отримує пенсію в розмірі 1 600, 00 гр., що унеможливлює орендування квартири або кімнати, права власності в м. Києві на нерухоме майно не має, так само як не має права користування в інших житлових приміщеннях.

Крім того, зазначила, що вона є колишнім членом сім`ї власника квартири, перебувала з ним у шлюбі, а тому в порядку ч.4 ст.156 ЖК України розірвання шлюбу не припинило її права користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, просить у позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що сторони з 07 серпня 1974 року перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Під час перебування в шлюбі 12 червня 1998 року на підставі Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» сторонами була отримана у власність у рівних частках квартира АДРЕСА_1 , та видано Свідоцтво про право власності на житло.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за зустрічними позовами сторін за позивачем було визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року залишено без змін.

Згідно з Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21 листопада 2018 року за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

/ а.с. 5 - 12, 57 /

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що після розподілу майна лише він несе витрати по утриманню належного йому на відповідачці на праві власності будинку в с. Підгірці та земельної ділянки до нього.

Його матеріальне становище не дає йому такої можливості, а отриману у власність частину будинку відповідачка не утримує.

Він пропонував відповідачці продати будинок та вирішити їх житлові питання, однак вона чинить у цьому перешкоди, згоди на продаж будинку не дає і чинить йому перешкоди в користуванні належною йому на праві власності квартирою.

Замінивши замки в квартирі, відповідачка порушує його права, як власника, не допускає його в квартиру та позбавляє його права та можливості користуватися нею.

З Висновку за результатами розгляду матеріалу, зареєстрованого в ЄО №15519 від 04 березня 2019 року за зверненням позивача, вбачається, що під час проведення перевірки відповідачка підтвердила, що приблизно три роки тому назад замінила замки в квартирі, ключ від замка позивачу не надала та не має наміру допускати його в квартиру.

При цьому зазначила, що не погоджується з рішенням суду про порядок розподілу майна подружжя, однак його не оскаржувала.

/ а.с.12 - 13 /

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем при зверненні до суду були надані достатні та обґрунтовані докази належності йому на праві власності спірної квартири та доведені перешкоди з боку відповідачки в здійсненні ним права власності на спірну квартиру.

В свою чергу відповідачка будь-яких доказів, які б спростовували приведені позивачем обставини, не надала.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу з боку відповідачки в здійсненні ним права власності щодо спірної квартири та обгрунтованості його вимог у цій частині.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що сторони є колишнім подружжям, тобто відповідачка є колишнім членом сім`ї власника квартири.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що спірною квартирою, в тому числі належною позивачу часткою, протягом тривалого часу, в тому числі після припинення сімейних стосунків та розірвання шлюбу, а також набуття позивачем права власності на всю квартиру на підставі рішення суду, користується лише відповідачка.

Користування відповідачкою спірною квартирою продовжується як після розірвання шлюбу, так і після рішення суду про розподіл майна подружжя та визнання позивача одноособовим власником спірної квартири.

Позивач є власником спірної квартири на підставі судового рішення про розподіл майна подружжя, а тому суд вважає, що норми ст.156 ЖК України на відносини сторін при вирішенні спору застосовуватися не можуть.

В свою чергу суд вважає, що право користування відповідачкою чужим майном є сервітутом.

Відповідно до ч.1 ст.401, ч.1 ст.402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Виходячи з викладеного вище, порядку набуття позивачем права власності на спірну квартиру, згоду відповідачки на це, яка не оскаржувала ухвалене судом рішення, суд вважає, що встановлене законом право на проживання відповідачки в спірній квартирі припинилося.

За змістом ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При цьому даною нормою закону не визначається, які це мають бути обставини та за якими критеріями має оцінюватись їх істотність.

З точки зору закону сервітут може бути припинений з підстав, передбачених законом, або з підстав, які випливають з природи сервітутних відносин.

Як зазначено вище та не заперечується сторонами, шлюб сторін розірваний в лютому 2017 року.

Сторони були співвласниками спірної квартири в рівних частках у порядку приватизації і це право у відповідачки припинилося внаслідок розподілу майна подружжя.

З рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року вбачається, що ініціатором його розподілу були обидві сторони і ухвалене судом рішення відповідачкою не оскаржувалося, тобто остання погодилася з висновками, викладеному в ньому.

Рішення суду набрало законної сили і відступати від його висновків суд при вирішенні даного спору не може.

З урахуванням цього суд вважає, що ці обставини є саме тими, які мають істотне значення, та дають суду підстави для висновку про обґрунтованість вимог позивача і в частині виселення відповідачки з спірної квартири.

Це відповідає і позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 15 травня 2017 року в справі №6-2931цс16.

Суд не вбачає підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до п. 34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11, а також висновках Верховного Суду в аналогічній категорії справ, які, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, мають враховуватися судом.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту визначені частиною другою даної статті.

Враховуючи висновок суду про задоволення вимог позивача в частині усунення перешкод у користуванні його правом власності та виселення відповідачки, суд вважає права позивача захищеними в спосіб, визначений законом.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки в судовому засіданні, а також приведені в відзиві обставини, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, ініціатором розподілу майна подружжя були обидві сторони.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка погодилася з судовими рішеннями та порядком розподілу майна та не оскаржувала їх.

Відповідно до рішення суду вона є власником 61/100 частин будинку в с. Підгірці Обухівського р-ну Київської області та такої ж частки земельної ділянки до нього.

За таких обставин суд не приймає до уваги твердження відповідачки щодо відсутності іншого житла.

Крім того, з урахуванням вимог закону, який регулює порядок набуття та здійснення права власності, набуття позивачем права власності на спірну квартиру в порядку визначеному законом, і інші твердження позивачки не можуть прийматися до уваги.

Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 29, 15, 16, 317, 391,396, 401,402, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 9, 61, 64, 65, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності щодо квартири АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 вересня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва