КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Справа № 757/3272/18-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7914/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року (суддя Матійчук Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

у січні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 . помер її чоловік - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

Позивач стверджувала, що звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа про право власності спадкодавця на частину спірної квартири.

Крім того, позивач зазначала, що відповідач, яка є рідною сестрою померлого, також подала заяву про прийняття спадщини, тому у випадку не отримання нею спадщини за законом, відповідач має першочергове право на успадкування.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не надання в рішенні суду оцінки заяві відповідача від 6 лютого 2017р. про прийняття спадщини.

Також позивач вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 1269 ЦК України та ч. 1 ст. 1272 ЦК України, відповідно до яких особа вважається такою, що прийняла спадщину після подання заяви про прийняття спадщини, тому відповідач по справі є належним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, вважаючи доводи

позивача необґрунтованими, оскільки відповідачем не порушені права позивача.

Колегія суддів,заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Василенка С.А., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника - адвоката Матвійчука О.В., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який з 15 жовтня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , позивачем у даній справі.

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 , у зв`язку із чим була заведена спадкова справа № 1376/2016.

ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3 та 6 лютого 2017 року подала до Першої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 29 листопада 2016 року ОСОБА_3 заповіту не складав, тому спадкування його спадщини відбувається за законом.

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 3 січня 2017 року ОСОБА_3 на праві власності належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району 29 листопада 1999 року.

Вказані обставини відповідач не заперечувала.

Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Реви І.М. від 10 березня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку із ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на Ѕ частку вказаної квартири на ім`я померлого.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як ОСОБА_2 спадщину не отримувала.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст. 1220 ЦК України).

Частиною 1 статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (статті 1261 та 1262 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняття спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Позивач на час відкриття спадщини ОСОБА_3 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, а відтак є спадкоємцем за законом першої черги, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, а відтак спадщина ОСОБА_3 , у тому числі і Ѕ частина спірної квартири, належить їй з часу відкриття спадщини.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину вищезазначеної квартири, позивач мала правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на цю частину спадщини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , їй на праві власності належить Ѕ частина квартири, свідоцтво про право власності на житло (правовстановлюючий документ) знаходиться у неї, 6 лютого 2017 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 і саме ненадання відповідачем нотаріусу правовстановлюючого документа на спірну квартиру унеможливлює реалізацію позивачем свого права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищезазначеної квартири, тому такі права підлягають захисту, в тому числі, і шляхом їх визнання в судовому порядку.

Висновки суду першої інстанції, що відповідач не отримувала спадщину ОСОБА_3 , а тому не є належним відповідачем у даній справі, є помилковими, оскільки подання ОСОБА_2 до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та заяви з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 у зв`язку з її наміром звертатися до суду за захистом своїх порушених прав спадкоємця, свідчить про її бажання отримати спадщину ОСОБА_3 та заперечення проти отримання ОСОБА_1 , як єдиним спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину, свідоцтва про право на спадщину.

Також суд не звернув увагу на подання відповідачем відзиву на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частку квартири, співвласником якої вона є, що само по собі свідчить про існування спору між сторонами та невизнання відповідачем таких прав позивача.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що прийняття спадщини ОСОБА_3 у визначений законом спосіб, як спадкоємцем першої черги за законом, так і спадкоємцем за законом другої черги, виключає можливість визнання спадщини відумерлою та залучення до участі у даному спорі територіальної громади.

Твердження представника відповідача, що звернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не означає, що такий спадкоємець прийняв спадщину, суперечать нормам ст. 1268 та 1269 ЦК України та є необґрунтованими.

Отже позивачем обрано ефективний спосіб захисту невизнаних прав, який відповідає змісту та характеру правовідносин, які виникли між сторонами, а позов пред`явлено до належного відповідача.

Посилання суду першої інстанції на роз`яснення, надані у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки воно стосується особи, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк. Також Верховний Суд України роз`яснив хто є належним відповідачем у спорі про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців, які у визначений законом спосіб прийняли спадщину, або у разі відмови спадкоємців від прийняття спадщини.

Таким чином, вищезазначені роз`яснення не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами у даному спорі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, позивачу підлягають відшкодуванню понесені нею витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у сумі 4 480грн та за подачу апеляційної скарги у сумі 6 720грн, а всього 11 200грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 61,10кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки

платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_3 , судові витрати у сумі 11 200грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк