Ухвала

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 539/2137/18

провадження № 61-9327ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому просив розірвати договір про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений 23 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л. Г. та зареєстрованим в реєстрі за номером 917.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є власником ј частини вказаного домоволодіння. 23 серпня 2016 року між ними було укладено договір про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними спорудами і будівлями. Зазначав, що він постійно не проживає у належному йому будинку. За його відсутності ОСОБА_3 допустила істотні порушення умов договору, що перешкоджає йому належним чином користуватися власним нерухомим майном, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 03 травня 2019 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. ОСОБА_1 вказує, що суди першої інстанції та апеляційної інстанції не надали належної правової оцінки доказам у справі, а саме порушення ОСОБА_3 умов договору про порядок володіння та користування спільним майном від 23 серпня 2016 року, яка самовільно відключила та демонтувала газовий котел опалення, облаштувавши інший газовий котел опалення в приміщені. Крім того, після укладання договору від 23 серпня 2016 року було виявлено перепланування житлового будинку, що підтверджується листом відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради від 17 квітня 2018 року, що не взято до уваги судами при винесенні рішень.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про розірвання договору про порядок володіння та користування житловим будинком.

Отже, справа № 539/2137/18 не є справою з ціною позову, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 539/2137/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 січня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат