АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року

м. Чернівці

справа № 724/1901/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретар Тодоряк Г.Д.

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року (повний текст рішення складено 20 березня 2019 року),

головуючий в суді першої інстанції суддя Гураль Л.Л.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо їхніх малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- встановити опіку над малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- встановити опікуном над малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_1 , яка є їх бабою.

Посилалася на те, що з моменту народження онуки, діти відповідачів малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали разом з нею та перебували на її утриманні. Батьки ОСОБА_8 , ОСОБА_3 не приймають участь у вихованні та утриманні своїх дітей, не навідують їх. Зазначала, що вона офіційно працевлаштована, має стабільний дохід та матеріальну можливість утримувати та виховувати малолітніх дітей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року в позові відмовлено.

Попереджено ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Покладено на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 батьківських обов`язків щодо синів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Суд виходив з того, що позивачкою не доведено факт злісного ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей. В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 не виконують своїх батьківських обов`язків без поважних причин. Судом також не встановлено винної поведінки останніх щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом було враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що до відповідачів вживалися профілактичні заходи чи попередження щодо необхідності змінити свою поведінку по відношенню до виховання дітей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин Європейську конвенцію про захист прaв людини і основоположних свобод, Конвенцію про права дитини, практику Європейського суду з прaв людини.

Вважала, що докази, які містяться в матеріалах справи та підтверджують злісне ухилення від виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, є належними та достатніми.

Також посилалася на те, що суд першої інстанції не врахував всіх істотних обставин справи та ухвалив рішення всупереч інтересам дітей.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Батьками малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 (а.с.10-11).

З свідоцтва про народження від 4 серпня 1990 року № НОМЕР_3 вбачається, що матір`ю ОСОБА_13 є ОСОБА_1 (а.с.6).

В подальшому ОСОБА_13 одружилася з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_14 .

Заочним рішенням Хотинського районного суду від 23 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с.9).

12 липня 2016 року ОСОБА_12 одружилася з ОСОБА_15 та змінила прізвище на ОСОБА_16 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_4 (а.с.12).

Зі змісту акту обстеження матеріально-побутових умов від 18 травня 2018 року ОСОБА_1 вбачається, що остання працює в Хотинському коледжі, проживає разом з онуками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проживають з бабусею з моменту народження і знаходяться на її утриманні та вихованні. Мати дітей вийшла заміж вдруге і не приділяє ніякої уваги своїм дітям від першого шлюбу з грудня 2013 року (а.с.13).

Відповідно до довідки Хотинської міської ради від 23 травня 2018 року №2081 на утриманні позивача перебувають онуки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проживають разом з нею з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.14).

Згідно з характеристикою ОСОБА_6 , учня 1 класу КЗ «Хотинська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №2», останній навчається в школі з 1 вересня 2016 року, усвідомлює обов`язки школяра, та через те, що в нього нестійка нервова система, йому не вистачає сили і терпіння для успішного виконання шкільних завдань. Ростислав проживає з бабусею ОСОБА_1 , яка займається його вихованням, створює йому належні умови, постійно цікавиться навчанням дитини, систематично відвідує батьківські збори. За весь час навчання хлопчика жодного разу не навідували мати та батько (а.с.15).

Відповідно до характеристики від 15 червня 2018 року №95 ОСОБА_7 , останній відвідує Хотинський НВК з 2014 року. Програму засвоює, доброзичливий, охоче контактує з дітьми. ОСОБА_17 проживає та виховується бабусею - ОСОБА_1 , яка приділяє значну увагу вихованню дитини та створює належні житлово-побутові умови, постійно цікавиться розвитком дитини, систематично відвідує батьківські збори. За весь період перебування ОСОБА_18 батьки заклад дошкільної освіти не відвідували (а.с.16).

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2017 року визнано ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Згідно висновку Хотинської РДА від 10 жовтня 2018 року №9-1558-02-25 комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо їхніх малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.19).

Згідно довідки Перебиковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 10 грудня 2018 року №1604 вбачається, що ОСОБА_8 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 (а.с.25).

Згідно довідки Недобоївської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 17 грудня 2018 року №729 вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_3 (а.с.26).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Статтею 155 СК України передбачено порядок здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків

Згідно частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частиною 1 статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Стаття 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав.

Згідно з частиною1 статті 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Частиною 3 статті 243 СК України передбачено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини 2 статті 258 СК України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, N 3 (далі - постанови Пленуму ВСУ) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено факт злісного ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька та матір і можливо лише при доведенні винної поведінки останніх, їх свідомого нехтування своїх батьківських обов`язків.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачі не виконують своїх батьківських обов`язків без поважних причин. Судом також не встановлено винної поведінки останніх щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин Європейську конвенцію про захист прaв людини і основоположних свобод, Конвенцію про права дитини, практику Європейського суду з прaв людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним.

У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідачі можуть бути позбавлені батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення ОСОБА_20 , ОСОБА_3 батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах №723/3608/17 та №234/16726/16-ц.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що позивачем доведено достатніми та належними доказами злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачів.

Відповідно до правил частини 6 статті 19 СК України суд першої інстанції правильно не погодився з висновком Хотинської РДА від 10 жовтня 2018 року №9-1558-02-25.

З вказаного висновку вбачається, що він зроблений без участі батьків малолітніх дітей та їх пояснень щодо спірних правовідносин у засіданні цієї служби.

У наданому висновку відсутні дані про умисне ухилення відповідачів від виконання батьківського обов`язку з утримання дітей, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батьків до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дітей.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яка Верховним Судом викладена в постановах від 3 жовтня 2018 року у справі №617/122/17 та від 7 листопада 2018 року у справі №234/16726/16-ц.

Характеристики ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , акт обстеження матеріально-побутових умов від 18 травня 2018 року ОСОБА_1 також не доводять умисне ухилення відповідачів від виконання батьківського обов`язку з утримання дітей.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 17 травня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді Н.К. Височанська

М.І. Кулянда