Справа № 587/2697/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Черних О.М., з участю секретаря судового засідання Скрипка-Соіна О.О., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про припинення договору оренди ділянки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів, в якому просила розірвати договір міни, укладений між нею та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21 листопада 2017 року , реєстраційний № 1947. Свою заяву мотивує тим, що під час укладення договору міни, відповідачі приховали від неї той факт, що будинок АДРЕСА_1 перебуває в аварійному стані і проживати в даному будинку їй, з малолітнім сином -інвалідом неможливо.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Суд вислухавши сторін, свідків, оцінивши докази їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні їх під час судового розгляду вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Судом встановлено, що 21 листопада 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого, уклали договір міни, згідно якого одна сторона зобов`язується передати іншій у власність належний їм житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, а інша - в рівних частках кожному передає у власність квартиру. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу Сумської області та зареєстрований за № 1947 (а.с. 5-6).

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 передала у власність (поміняла) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках належну їй на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , Сумського району, Сумської області , а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали у власність ОСОБА_1 належний їм на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки площею: 0,0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та 0,4000 га, кадастровий номер НОМЕР_2 .

Відповідно до ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, що визначено у п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Згідно ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Відповідно до ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Таким чином, у правовідносинах міни за оскаржуваним договором позивач являється покупцем будинку та земельних ділянок за адресою: будинок АДРЕСА_1 , і продавцем квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, відповідачами передано позивачу, а позивачем прийнято будинок та земельні ділянки за адресою: будинок АДРЕСА_1

В той же час, позивачем передано, а відповідачами прийнято квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі- продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається зі змісту договору міни від 21 листопада 2017 року такий жодним чином не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Жодних доказів зворотнього позивачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як встановлено під час розгляду справи, при укладенні договору міни від 21 листопада 2017 року, як ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 був необхідний обсяг цивільної дієздатності, що було перевірено нотаріусом, та на спростування зазначеної обставини позивачем не надано жодного доказу.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні встановлено, що волевиявлення як позивача так і відповідачів при укладенні договору міни від 21 листопада 2017 року було вільним та відповідало їх внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При розгляді справи встановлено, що договір міни від 21 листопада 2017 року був укладений з метою реального обміну нерухомого майна з метою переїзду в іншу місцевість та був реалізований сторонами після його укладення шляхом переїзду у вказані житлові приміщення.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-4940 цс 15, норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Степанівської селищної ради № 68 від 26 вересня 2017 року надано згоду ОСОБА_1 на укладення договору міни квартири АДРЕСА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Доказів будь-яких порушень майнових прав неповнолітньої дитини позивачки при укладанні договору міни не надано та судом не встановлено.

Відповідно до положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги щодо визнання договору міни недійсним тим, що відповідачі ввели її в оману не повідомивши про аварійність стану будинку.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В свою чергу ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона мас істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок і власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не с підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з аб. 4 п. 1.5 договору міни сторони підтверджують, зокрема, що: укладання цього Договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним та усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; в тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови стосовно відчуження нерухомого майна; усі умови цього договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними.

Позивачка в судовому засіданні не заперечувала того факту, що позивач та відповідач перед підписанням договору міни оглянули зазначене нерухоме майно та не виявили ніяких недоліків чи дефектів, оскільки не мали один до одного ніяких претензій щодо якісних характеристик майна.

Таким чином, позивач попередньо оглянувши будинок та маючи змогу безпосередньо оцінити його якісні характеристики будинку погодилася та прийняла рішення відповідно до своєї волі.

Суд звертає увагу, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не підтвердили того факту, що на момент вчинення правочину, відповідачі приховали факт того, що будинок в аварійному стані.

Крім того, відповідно до акту обстеження умов проведений комісією служби у справах дітей 21 лютого 2019 року встановлено, що будинок складається з 3-х кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати. Кімнати мебльовані, чисті, підведене газове опалення, водопостачання, водовідведення, будинок потребує ремонту та утеплення ( а.с. 64), будь - які висновки щодо неможливості проживати малолітній дитині в спірному будинку відсутні (а.с. 64)

Тобто, жодних доказів, які б підтверджували існування підстав, встановлених законом, для визнання договору міни недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом обману, позивачем не наведено, зокрема позивачем не доведено сам факт обману, істотність значення обставин щодо яких, на думку позивача, її введено в оману, наявність умислу в діях відповідачів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не наведено доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, відсутніми є підстави для розірвання договору міни від 21 листопада 2017 року, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2) про припинення договору оренди ділянки - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Черних