Номер провадження: 22-ц/813/2892/19
Номер справи місцевого суду: 520/5331/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прохоров п.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Звернено стягнення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на майно, а саме: на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , в загальному розмірі 298441,64 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2984,64 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, звертаючи стягнення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та визнаючи в рахунок погашення за договором позики від 13.07.2010 року заборгованості в загальному розмірі 298441,64 грн. право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Проте судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що:

- відповідно до примітки зазначеної у Витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно (КП «ОМБТІ та РОН» від 23.05.2011 року №30047196) - вартість житлового будинку та земельної ділянки, на момент реєстрації за ОСОБА_8 права власності, а саме 23.05.2011 року складала - 995 660 гривень;

- як на момент звернення позивача з позовом до суду про стягнення богу (19 квітня 2011 року), так і на момент винесення рішення судом про стягнення з відповідачів заборгованості (26 червня 2013 року) - сума боргу перед позивачем становила 298 441 гривня 64 копійок тобто майже третину від загальної вартості житлового будинку та земельної ділянки;

- додатково врахуванню підлягає рівень інфляції з моменту винесення рішення судом про стягнення з відповідачів заборгованості 26 червня 2013 року;

- вартість 1/2 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - не перевищує суму заборгованості перед позивачем.

У статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що:

-13 липня 2010 року між позивачем та ОСОБА_8 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передала, а ОСОБА_8 прийняв 280 000 гривень, що на момент укладення правочину за офіційним курсом НБУ складало 35 000 доларів США;

- строк виплати повної суми боргу вищевказаним договором встановлювався до 30 вересня 2010 року;

- договір було укладено як з дозволу чоловіка позивача - ОСОБА_9 , так і з дозволу дружини ОСОБА_8 - ОСОБА_4 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер;

- після смерті ОСОБА_8 ., Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа;

Відповідно довідки (Ф1) №106/1 від 07.02.2011 року - ОСОБА_8 мав наступний склад сім`ї:

- ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження - дружина ОСОБА_8 ;

- ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 - мати ОСОБА_8 ;

- ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька ОСОБА_8 ;

- ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 - син ОСОБА_8 ;

- після відкриття спадкової справи 12 березня 2011 року ОСОБА_10 було подано заяву про прийняття спадщини.

- того же дня ОСОБА_4 було подано заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_7 та заяву в інтересах ОСОБА_7 про прийняття спадщини;

- 29 березня 2011 року до Третьої Одеської державної нотаріальної контори позивачем було подано Вимогу (претензію) про обов`язок спадкодавця;

- 01 квітня 2011 року від завідувача Третьої Одеської державної нотаріальної контори - Різой Н.В. надійшла відповідь, що вимога (претензія) позивача до відповідачів отримана та долучена до спадкової справи, а також, що відповідачі повідомлені про претензію і суму заборгованості;

-вимоги позивача, як стягувача, не були задоволені;

-19 квітня 2011 року позивач звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення заборгованості зі спадкоємців боржника;

-26 червня 2013 року Київським районним судом міста Одеси було винесено рішення, яким позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, а саме стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 суму заборгованості в розмірі 298 441 гривні 64 копійок;

-фактично виконати рішення суду не передбачалось за можливе, у зв`язку із тим, що по теперішній час жодному із відповідачів не видано свідоцтво про спадщину на майно ОСОБА_8 , а сама спадкова справа досі не закрита.

Єдине майно, на яке можливо б було звернути стягнення задля виконання рішення суду - це не успадковане майно, що належало ОСОБА_8 , а саме:

-житловий будинок житловою площею 113,8 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

-земельна ділянка площею 597 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Іншого майна у відповідачів немає.

Позивач, як кредитор, пред`явив вимогу кредитора за місцем відкриття спадщини у строк, визначений частиною другою статті 1281 ЦК України.

Аналіз статей 1216. 1220, 1268, 1297 ЦК України дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих дій та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України не має правових підстав для висновку, що такий спосіб захисту є єдиним можливим.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Позивач, як кредитор померлого боржника, реалізував своє право звернувшись до спадкоємців боржника з відповідною вимогою, а потім і з судовим позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення суду про стягнення заборгованості зі спадкоємців боржника на користь позивача, вступило в законну силу, після чого за заявою стягувача виконувалося у примусовому порядку.

Оскільки рішення суду про стягнення на користь позивача зі спадкоємців боржника заборгованості за договором позики фактично виконано не було, кредитор обрав інший спосіб захисту в судовому порядку, звернувшись з позовом та просив в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року звернути стягнення на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за кредитором права власності на вказану частку, зареєстровану за померлим боржником.

Суд першої інстанції з посиланням на ч.2 ст. 1282 ЦК України звернув стягнення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на майно, а саме: на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнав за позивачем право власності на вказану частку в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , в загальному розмірі 298441,64 грн.

Проте, норма ч.2 ст. 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу наділяє суд правом за позовом кредитора накласти стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі.

Обраний позивачем Колесніченко спосіб захисту права пов`язаний зі зверненням стягнення на майно боржника, шляхом передачі у власність нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості за договором позики, чинним законодавством України передбачено лише для майна, яке перебуває у заставі (іпотеці) і лише в позасудовому порядку.

В судовому порядку набуття права власності на нерухоме майно у передбачених випадках та за наявності відповідних підстав можливо лише в порядку ст. ст. 376 та 392 ЦК України.

Наведеному суд першої інстанції належної оцінки не надав і набув помилкового висновку про звернення стягнення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на майно, а саме: на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнав за позивачем право власності на вказану частку в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року.

При цьому слід також звернути увагу, що відповідно до резолютивної частини позовної заяви від 11.05.2016 року, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року звернути стягнення на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання за собою права власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Однак суд першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні звернув стягнення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року, а саме: на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , 19

Тобто вимога полягала у зверненні стягнення на Ѕ частку нерухомого майна в рахунок погашення заборгованості за договором позики, в той час, як суд звернув стягнення заборгованості на 1/2 частку нерухомого майна.

Проте така вільна трактовка судом позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає принципу диспозитивності викладеному у ст.. 11 ЦПК України в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції з огляду на те, що позовні вимоги текстуально та за смисловим навантаженням відрізняються від редакції позовних вимог, які були заявлені позивачем, яка їх у встановленому ЦПК України порядку не змінювала і не уточнювала.

Судова колегія звертає увагу, що апелянт ОСОБА_1 є кредитором померлого боржника ОСОБА_8

Так, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 борг спадкодавця ОСОБА_8 за договором позики в сумі 744 129 грн.

Дане рішення суду, ухвалене на користь ОСОБА_1 у встановленому порядку не оскаржувалося і вступило в законну силу та виконувалося в примусовому порядку.

На час звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про звернення стягнення на частку в майні в рахунок погашення заборгованості за Договором позики грошей від 13 липня 2010 року та визнання на частку в майні права власності, відкриття судом провадження у справі, забезпечення позову, призначення судового засідання, здійснювалося виконавче провадження за виконавчим листом виданим 14.03.13 року Київським районним судом м Одеси про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 боргу у сумі 744129,00 гривень.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства Юстиції України повернуто виконавчий лист №2-4368/11 виданий 14.03.13 року Київським районним судом м Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2016 року визнано незаконною постанову серії ВП №50287441 від 29.06.16 року, винесену державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства Юстиції України Алієвим А.Т., про повернення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-4368/11 виданим 14.03.13 року Київським районним судом м Одеси та зобов`язано поновити зазначене виконавче провадження.

Враховуючи наведене, оскаржуваним рішенням про звернення на користь ОСОБА_3 стягнення заборгованості на 1/2 частку нерухомого майна та визнання за нею права власності на зазначене майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики в сумі 298 441 грн. 64 коп., зачіпаються права ОСОБА_1 , яка будучи кредитором та стягувачем боргу за договором позики на суму 744 129 грн. з спадкоємців померлого боржника ОСОБА_8 , до участі у справі не залучалася.

При таких обставинах немає підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно.

Разом з тим враховуючи наведені в цій постанові суду апеляційної інстанції висновки та обґрунтування, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31.05.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова