Номер провадження: 22-ц/813/714/19
Номер справи місцевого суду: 520/7057/14-ц
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року (одноособово суддя Огренич І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, представництва "Берлін -Хемі Акцієнгезельшафт", приватного акціонерного товариства "Народна фінансово-страхова компанія "Добробут" про стягнення матеріальної і моральної шкоди і за позовом третьої особи ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до приватного акціонерного товариства "Народна фінансово-страхова компанія "Добробут" про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

13.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 і представництва "Берлін -Хемі Акцієнгезельшафт" (далі-Представництво) про відшкодування матеріальногї та моральної шкоди, і, остаточно уточнивши позов 11.12.2015 року, змінивши підстави позову, ОСОБА_2 просив: стягнути з ПрАТ «Народна фінансово - страхова компанія «Добробут» (далі-СК Добробут) матеріальну шкоду в розмірі 18 485,56 гривень, витрати на проведення авто-товарознавчої експертизи в розмірі 900,00 гривень й моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень; з Представництва просив стягнути різницю між фактичним розміром витрат на відновлення пошкодженого автомобвля та розміром страхового відшкодування в розмірі 11 790,98гривень і моральну шкоду в розмірі 6 000,00 гривень, судові витрати та витрати на правовому допомогу; з ОСОБА_3 просив стягнути моральну шкоду в розмірі 200,00 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

21.06.2013 року, приблизно о 15 годин 40 хвилин, на вул. Ак. Філатова, 23-А, в м. Одесі, автомобіль «Шкода - Фабія» № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, яка, на час скоєння ДТП, знаходилась у трудових відносинах з власником вказаного автомобіля - Представництвом, скоїла наїзд на автомобіль НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, власником якого, на час ДТП, була ОСОБА_7 Винною у скоєнні ДТП і порушенні п.п.13.1, 2.3.б Правил дорожнього руху визнана водій ОСОБА_3

03.11.2012 року Представництво уклало в СК Добробут договір про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахувавши свою відповідальність, як власник автомобіля «Шкода - Фабія» № НОМЕР_1.

ОСОБА_2, який мав довіреність на право керування автомобілем НОМЕР_3, у порядку передоручення повноважень від імені ОСОБА_8, сплатив вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля, відшкодувавши шкоду власнику автомобіля ОСОБА_7

Крім того, в результаті ДТП, що мала місце 21.06.2013 року, пасажир автомобіля «Мазда 6» ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, син позивача, отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, СГМ. У зв'язку з цими обставинами позивач душевно страждав, змінився його звичайний уклад життя, що спричинило моральну шкоду.

Посилаючись на те, що шкоду завдано з вини водія ОСОБА_3, яка знаходилась у трудових відносинах із власником автомобіля-Представництвом, ОСОБА_2 сплатив вартість відновлювального ремонту автомобіля, власником якого була ОСОБА_7, тобто виконуючи вимоги ст. 833 ЦК України, як користувач автомобіля, за власні кошти відшкодував шкоду, завдану майну власника, сплативши вартість відновлення автомобіля до первісного стану, посилаючись на ст. 1191 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

22.03.2016 року, ОСОБА_4, в інтересах малолітнього ОСОБА_5, звернулась із позовом до СК Добробут про відшкодування шкоди, завдані ушкодженням здоров'я дитині внаслідок ДТП в розмірі 16000 гривень.

В суді першої інстанції позивач і його представник, представник 3-ої особи із самостійними вимогами позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_4 підтримав. Відповідач ОСОБА_3, особисто і як представник Представництва заперечувала проти позову. Представник СК Добробут не приймав участі у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову. Третій особі ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову в інтересах малолітнього ОСОБА_5.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду від 19.12.2016 року скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення суду.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 зазначає про наступне: відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП сплив строк дії довіреності на право користування автомобілем, який передавався позивачу, тому він не мав будь-яких зобов'язань щодо автомобіля перед його власником; суд помилково припустився іншого тлумачення змісту ст. 1191 ЦК України, зазначивши, що за змістом вказаної норми, особа, яка відшкодувала шкоду та вимагає її повернення від винної особи у порядку регресу, в свою чергу повинна бути боржником по відношенню до потерпілого; положення ст. 1191 ЦК України не визначають додаткових підстав виникнення зворотної вимоги, крім наявності факту відшкодування особою шкоди, завданої іншою особою; у позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що пошкоджений автомобіль НОМЕР_2 був переданий йому у володіння, користування та розпорядження на підставі довіреності, виданої ОСОБА_9 від імені власника автомобіля - ОСОБА_7 у порядку передоручення, а тому позивач ОСОБА_2, згідно приписів ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 833 ЦК України, виконуючи обов'язок по підтриманню належного стану речі, переданої у користування і повернення її в тому стані, в якому вона була на момент передачі, сплатив вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля; строк дії довіреності на автомобіль, виданої на ім'я ОСОБА_2, закінчився 18.04.2013 року, однак позивач продовжував користуватися автомобілем без оформлення нової довіреності; відповідно до Закону України «Про внесення змін у деякі законодавчі акти України відносно усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 року внесені зміни до ст. 828 ЦК України і скасовано обов'язок письмової форми та нотаріального посвідчення договору позички наземних самохідних транспортних засобів; відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

3

В запереченнях на апеляційну скаргу Представництво просило відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін зазначаючи: рішення суду першої інстанції від 19.12.2016 року є законним та обґрунтованим; позивач ОСОБА_2 не навів аргументів на користь того, що на час скоєння ДТП він мав деліктне зобов'язання перед власником автомобіля, виконання якого могло б припинити первісне деліктне зобов'язання перед потерпілою особою і створити регресне зобов'язання для відповідачів; позивач безпідставно вважає себе боржником у деліктному зобов'язанні по відшкодуванню шкоди, заподіяної власнику автомобіля внаслідок ДТП; жодна з наведених позивачем норм матеріального права не встановлює для нього деліктного обов'язку по відшкодуванню шкоди власнику автомобіля, заподіяної внаслідок ДТП; суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 не мав жодних зобов'язань стосовно власника автомобіля НОМЕР_2 через те, що довіреність, на час скоєння ДТП - 21.06.2013 року, втратила чинність (довіреність була чинна до 18.04.2013 року); у сплаті ОСОБА_2 на користь СПД ОСОБА_10 30 276,54 гривень немає ознак відшкодування шкоди власнику автомобіля; власник автомобіля не отримав ні коштів на відновлення автомобіля, ні відремонтованого автомобіля, що б вказувало на відшкодування шкоди в натурі; матеріали справи не містять доказів повернення власнику автомобіля, відновленого після ДТП; за даними акту виконаних робіт № 1206 ремонтні роботи автомобіля здійсненні 26.07.2016 рок, тоді як право власності ОСОБА_7 на автомобіль припинилось 26.06.2013 року і це свідчить про те, що ніякого відшкодування шкоди власнику автомобіля позивач не здійснював; висновки суду першої інстанції про недоведеність позову є обґрунтованими.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відповідачі: ОСОБА_3 і СК Добробут, третя особа ОСОБА_4 не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

21.06.2013 року, приблизно о 15 годин 40 хвилин, на вул. Ак. Філатова, 23-А, в м. Одесі, автомобіль «Шкода - Фабія» № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, яка, на час скоєння ДТП, знаходилась в трудових відносинах із власником вказаного автомобіля - Представництвом, скоїла наїзд на автомобіль НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, власником якого, на час ДТП, була ОСОБА_7 (а.с.59,60 т.1).

Винною у скоєнні ДТП і порушенні п.п.13.1, 2.3.б Правил дорожнього руху, на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 08.08.2013 року, визнана водій ОСОБА_3 (а.с.9 т.1).

На час скоєння ДТП автомобіль «Шкода - Фабія» № АА 2993 мав поліс страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а автомобіль НОМЕР_2 такого полісу не мав (а.с.73,74 т.1, а.с.7,8 т.2).

24.06.2013 року, на підставі рахунку-фактури №337 від 24.06.2013 року за ремонт автомобіля НОМЕР_2, позивач сплатив СПД ОСОБА_11 - 30 276,54 гривень (а.с.19,20,24 т.2).

Згідно довідки-рахунка від 26.06.2013 року серії ААВ № 203001, 26.06.2013 року позивач ОСОБА_2 за 88 830 гривень придбав у власність автомобіль НОМЕР_2 (а.с.23 т.2).

26.07.2013 року складено акт виконаних робіт з ремонту автомобіля НОМЕР_2 (а.с.21,22 т.2).

Відповідно до експертного авто-товарознавчого дослідження від 06.08.2013 року, вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля НОМЕР_2 становить 18 485,56 гривень (а.с.10-21 т.1).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 просив стягнути шкоду у порядку регресу, з підстав ст. 1191 ЦК України (а.с.14-18 т.2).

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 у позові виходив з того, що позивач не довів своїх вимог, які заявлені з підстав ст. 1191 ЦК України (а.с.140-145 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині зважаючи на наступне.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст. 1191 ч.1 ЦК України).

Суд першої інстанції, вирішуючи позов ОСОБА_2 встановив, що 21.06.2013 року, автомобіль «Шкода - Фабія» № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, яка, на час скоєння ДТП, знаходилась в трудових відносинах із власником вказаного автомобіля - Представництвом, скоїла наїзд на автомобіль НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, власником якого, на час ДТП, була ОСОБА_7

ДТП сталася з вини водія ОСОБА_3, що встановлено на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 08.08.2013 року.

Станом на 21.06.2013 року позивач ОСОБА_2 не був власником автомобіля і не керував автомобілем НОМЕР_2.

На дату скоєння ДТП власник автомобіля НОМЕР_2 - ОСОБА_7 не мала чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Внаслідок ДТП автомобіль НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Розмір завданих збитків, згідно експертного авто-товарознавчого дослідження від 06.08.2013 року становить 18 485,56 гривень.

Обов'язок з відшкодування шкоди у порядку делікту виникає з факту завдання шкоди і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (ст. ст. 11, 599, 1166 ЦК України).

Сторонами, у випадку відшкодування шкоди, яка виникла з делікту зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник).

Разом з тим, допускається можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов'язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала.

Зокрема, відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою у порядку регресу передбачений ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За змістом ст.1191 ЦК, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов'язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).

Первісне (основне) зобов'язання, що виникло з делікту та зобов'язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Стаття 1191 ЦК України підлягає застосуванню у разі, якщо: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею свого первісного зобов'язання, що виникло з делікту перед потерпілим, що ґрунтується на законі; регрес застосовується після припинення зобов'язання з делікту із відшкодування шкоди потерпілому.

Таким чином, регресне зобов'язання з делікту виникає лише у випадках, передбачених законом, і, має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання третьою особою відповідного зобов'язання з делікту перед потерпілим.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у позові, заявленого з підстав ст. 1191 ЦК України, за недоведеністю вимог є правильним.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника позивача ОСОБА_2 у скарзі про те, що: суд помилково припустився іншого тлумачення змісту ст. 1191 ЦК України, зазначивши, що за змістом вказаної норми, особа, яка відшкодувала шкоду та вимагає її повернення від винної особи у порядку регресу, в свою чергу повинна бути боржником по відношенню до потерпілого; положення ст. 1191 ЦК України не визначають додаткових підстав виникнення зворотної вимоги, крім наявності факту відшкодування особою шкоди, завданої іншою особою; у позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що пошкоджений автомобіль НОМЕР_2 був переданий йому у володіння, користування та розпорядження на підставі довіреності, виданої ОСОБА_9 від імені власника автомобіля - ОСОБА_7 у порядку передоручення, а тому позивач ОСОБА_2, згідно приписів ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 833 ЦК України, виконуючи обов'язок по підтриманню належного стану речі, переданої у користування і повернення її в тому стані, в якому вона була на момент передачі сплатив вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля; строк дії довіреності на автомобіль, виданої на ім'я ОСОБА_2, закінчився 18.04.2013 року, однак позивач продовжував користуватися автомобілем без оформлення нової довіреності; відповідно до Закону України «Про внесення змін у деякі законодавчі акти України відносно усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 року внесені зміни до ст. 828 ЦК України і скасовано обов'язок письмової форми та нотаріального посвідчення договору позички наземних самохідних транспортних засобів; відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, - не заслуговують на увагу.

Регресне зобов'язання з делікту, відповідно до ст. 1191 ЦК України, виникає лише у випадках, передбачених законом і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання третьою особою відповідного зобов'язання з делікту перед потерпілим.

Позивач не довів, що на день скоєння ДТП він мав деліктне зобов'язання перед власником автомобіля НОМЕР_2 - ОСОБА_7, виконання якого могло б припинити первісне деліктне зобов'язання перед потерпілою особою, і, відповідно створити регресне деліктне зобов'язання для відповідачів.

Позивач, перш ніж стати кредитором у регресному зобов'язанні, мав стати боржником в іншому зобов'язанні з відшкодування шкоди, виконання якого і могло б створити регресне зобов'язання.

Так, право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею свого первісного зобов'язання з делікту перед потерпілим, що ґрунтується на законі. Крім того, регрес застосовується після припинення зобов'язання з делікту із відшкодування шкоди потерпілому.

Зважаючи на викладене, регресне зобов'язання з делікту виникає лише у випадках, передбачених законом, і, має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання третьою особою відповідного зобов'язання з делікту перед потерпілим.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за довіреністю від 23.02.2010 року (видана ОСОБА_8 у порядку передоручення ОСОБА_7 зі строком дії до 18.4.2013 року, а.с. 84 т.2), позивач ОСОБА_2 не мав жодних зобов'язань щодо автомобіля НОМЕР_2 та його власника ОСОБА_7 через те, що зазначена довіреність втратила чинність 18.04.2013 року, тобто задовго до ДТП (21.06.2013 року).

Факт передачі автомобіля позивачу на підставі довіреності або після спливу терміну дії довіреності, сплати позивачем вартості ремонтних робіт та приведення автомобіля до первісного стану судом першої інстанції не встановлювались, тому суд правильно виходив з того, що позивач не має права на відшкодування шкоди у порядку регресу з підстав ст. 1191 ЦК України, оскільки не довів наявності в нього основного зобов'язання з відшкодування шкоди перед власником автомобіля.

Посилання представника позивача на продовження користування майном після закінчення договору найму у формі поновлення строку договору найму (ст.764 ЦК України) після закінчення строку довіреності, у даному випадку, безпідставні, оскільки представництво за довіреністю і правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору найму не є тотожними поняттями.

Закінчення строку довіреності припиняє представництво за довіреністю, що визначено ч.1 ст. 248 ЦК України.

Відсутні також будь-які правові підстави для ствердження того, що між позивачем і власником автомобіля виникли відносини з підстав ст. 833 ЦК України (обов'язки користувача із договору позички).

Так, довіреність на представництво, за своєю правовою природою, не має правових наслідків ні договору позички, ні договору найму (оренди).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів експлуатації позивачем автомобілем НОМЕР_2 на час скоєння ДТП (21.06.2013 року) і до набуття ним права власності на вказаний автомобіль (26.06.2013 року).

Факт керування ОСОБА_6, а не позивачем, 21.06.2013 року автомобілем НОМЕР_2 встановлено на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 08.08.2013 року.

Сплата позивачем на користь СПД ОСОБА_11 30 276,54 гривень не має ознак відшкодування шкоди власнику автомобіля, оскільки власник автомобіля ОСОБА_7 не отримала, ані кошти на відновлення автомобіля, ані відремонтованого автомобіля, що могло б підтверджувати факт відшкодування шкоди в натурі власнику автомобіля.

У даному випадку, платіж на користь СПД ОСОБА_11 в розмірі 30 276,54 гривень, може лише свідчити про затрати позивача на ремонт власного автомобіля, придбаного ним у ОСОБА_12 у пошкодженому стані.

Відповідно до принципу диспозитивності, позивач самостійно визначив межі позовних вимог, заявивши позов про відшкодування на його користь матеріальної шкоди у порядку регресу з підстав ст. 1191 ЦК України, заподіяної автомобілю НОМЕР_2 внаслідок ДТП, яка мала місце 21.06.2013 року.

Позивач, зокрема, обґрунтував позов тим, що зобов'язання відповідачів з відшкодування власнику автомобіля шкоди він виконав за них в рамках договірних відносин, в яких він перебував з власником автомобіля на день скоєння ДТП, а тому отримав право зворотньої вимоги до відповідачів у розмірі виплаченого власнику автомобіля відшкодування, відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Стаття 1191 ЦК України (глава 82 ЦК України, відшкодування шкоди) регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди і передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин.

Перш ніж стати кредитором у регресному зобов'язанні, позивач мав стати боржником в іншому зобов'язанні з відшкодування шкоди, виконання якого і могло б створити для нього регресне зобов'язання.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що позивач не довів своїх позовних вимог, які заявлені з підстав ст. 1191 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові у повному обсязі.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Апеляційна скарга представника позивача не містить доводів стосовно незаконності рішення в суду в частині відмови йому у позові про відшкодування моральної шкоди.

Третя особа ОСОБА_4 не скористалась правом подати апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови їй у позові до СК «Добробут» про відшкодування шкоди, завдані ушкодженням здоров'я дитині внаслідок ДТП в розмірі 16000 гривень.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції в частині відмови ОСОБА_2 у позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду в цій частині залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (ст. 141 ч.1, ч.2 п.2 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу представника позивача, тому позивач не має права на відшкодування судового збору і інших судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2016 року у частині відмови у позові ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 27.02.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова