печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Яблонська В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд»

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 8 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 8 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПрАТ «СК «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У заяві про перегляд заочного рішення відповідач вказує, що про рішення суду він дізнався у жовтні 2018 року, а його отримав 8 жовтня 2018 року. В обґрунтування перегляду рішення відповідач зазначає, що йому не було відомо про день, час та місце розгляду справи, оскільки з 21 лютого 2017 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому неявка його до судових засідань свідчить про поважність причин такої неявки. Крім того, докази, які покладені в основу судового рішення звіт про оцінку транспортного № 99/2-16 від 25 лютого 2016 року не є належним доказом вартості майнової шкоди, оскільки відповідач не був повідомлений про час та місце огляду транспортного засобу. Вважає, що оскільки розмір завданої шкоди позивачу не перевищує ліміт відповідальності страховика, яким була застрахована його цивільно-правова відповідальність, то такий розмір шкоди повинен нести страховик.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримав заяву.

Представник позивача Проц А.В. заперечив щодо задоволення заяви, надав письмові пояснення. Вказав на відсутність двох умов для перегляду заочного рішення обставини, на які посилається відповідач, свідчать про поважність причин його неявки в судове засідання та посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, мають значення для вирішення справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, виходяччи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 8 листопада 2017 року у справі № 757/12298/16-ц за позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПрАТ «СК «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 832 грн. 26 коп. у відшкодування майнової шкоди та 551 грн. 20 коп. судового збору.

При ухвалення заочного рішення судом взято до уваги, відповідач ОСОБА_2 до судових засідань, які призначались на 10 год. 18 вересня 2017 року та 10год. 8 листопада 2017 року не з`явився, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлявся за адресами його проживання, вказаними у постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності АДРЕСА_2 (а.с. 7-8) та за адресою реєстрації - АДРЕСА_3 , в/ч (а.с. 55), яка була перевірена судом на час вирішення питання про відкриття провадження у справі та вирішення питання про направлення справи для розгляду за підсудністю зі Святошинського районного суду м. Києва до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 55) (а.с. 95, 99, 100).

Даних щодо зміни місця реєстрації відповідача з 21 лютого 2017 року з АДРЕСА_4 , на що посилається відповідач як на одну з підстав перегляду заочного рішення, в суді не було.

Положеннями ст. 122 ЦПК України в редакції, чинній на час прийняття справи Печерським районним судом м. Києва, не передбачено повторне вчинення запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Тому, суд при прийнятті справи до свого провадження не здійснював повторну перевірку місця реєстрації відповідача.

З урахуванням вказаної інформації судом направлялись судові повістки за адресами його проживання, вказаними у постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності АДРЕСА_2 та за адресою реєстрації - АДРЕСА_3 .

Проте, до суду вони повернулись за закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до ст. 74 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017 року, котра була дійсна на час направлення судових повісток) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи, що судом неодноразово направлялись судові повістки за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача та фактичним місцем його проживання, то він вважається таким, що повідомлений належним чином про розгляд справи.

Що стосується доказів, наданих відповідачем із заявою про перегляд заочного рішення, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

У заяві про перегляд заочного рішення відповідач зазначає, що докази, які покладені в основу судового рішення звіт про оцінку транспортного № 99/2-16 від 25 лютого 2016 року не є належним доказом, оскільки відповідач не був повідомлений про час та місце огляду транспортного засобу. Вважає, що оскільки розмір завданої шкоди позивачу не перевищує ліміт відповідальності страховика, яким була застрахована його цивільно-правова відповідальність, то такий розмір шкоди повинен нести страховик.

Разом з тим такі твердження відповідача спростовуються наступним.

З матеріалів справи вбачається, що 2 жовтня 2015 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача, який керував автомобілем SKODA, номерний знак НОМЕР_1 та позивача, який керував автомобілем Daewoo, номерний знак НОМЕР_2 , у результаті чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень на суму 36 344 грн. 26 коп. За порушення Правил дорожнього руху України постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Внаслідок даної дорожньо-транспортна пригода транспортні засоби учасників отримали механічні пошкодження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На виконання положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «СЖ «Скайд» відповідно до Полісу № АЕ/4266143.

Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 цього Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Керуючись зазначеними нормами позивач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку та надав останній усі необхідні документи.

Проте, страхова компанія на день подання позову не виконала своє зобов`язання щодо здійснення страхового відшкодування потерпілій особі.

Пунктом 34.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

У п. 34.3 цього Закону вказано, якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Тому, позивач самостійно звернувся до спеціаліста суб`єкта оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_3 з метою визначення вартості матеріального збитку, якого він зазнав внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 02.10.2015 р.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 99/2-16 від 25.02.2016 р. вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу на дату дорожньо-транспортної пригоди становить 36 344 грн. 26 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц зроблено інші висновки щодо правильності застосування норм права:

«72. Відтак відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статі 37), чий розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.»

Разом з тим, відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна, майну потерпілого.

Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 07.06.2018 р. № 866 ліцензії Страхової компанії «Скайд» на провадження господарської діяльності з надання послуг у сфері страхування анульовано.

Враховуючи невиконання своїх зобов`язань страховиком відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», наявність на час ухвалення рішення суду правової позиції Верховного Суду України щодо стягнення завданої шкоди безпосередьно із її заподіючвача,

Крім того, як слідує з преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування школи, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У зв`язку із анулюванням ліцензій страхоивка, виключенням його з Державного реєстру фінансових установ, фактичним припиненням діяльності страховика та його відсутністю за місцем знаходження юридичної особи, потерпіла особа об`єктивно не може реалізувати своє право на отримання страхового відшкодування саме від страховика.

Оскільки вимога позивача про стягнення заподіяних збитків безпосередньо із завдавача шкоди обумовлена неможливістю отримати страхове відшкодування від страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у встановленому страховим законодавством порядку через позбавлення страховика ліцензій на здійснення страхової діяльності та фактичне припинення останнім господарської діяльності, стягнення заподіяних збитків безпосередньо з заподіювана шкоди за таких умов не суперечитиме меті існування інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхувальник діє вільно і на власний розсуд обирає страховика. З метою інформування страхувальників про якість врегулювання збитків та рівень скарг від потерпілих та страхувальників МТСБУ щоквартально проводить оцінку діяльності страховиків, результати якої публікує на своєму офіційному сайті.

Тому, обираючи ненадійного страховика відповідач повинен був усвідомлювати ризики невиконання останнім своїх обов`язків.

Таким чином покладання на потерпілу особу, яка позбавлена можливості отримати страхове відшкодування від страховика, ризику невиконання страховиком своїх обов`язків є необгрунтованим.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди.

Системний аналіз ст. 1992, 1994 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу) (Постанова Верховного Суду від 26.06.2018 року № 61-9547св18).

При цьому розрахункова вартість ремонту завжди є тими витратами, які потерпіла особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права і в силу положень ст. 22,1192 ЦК України є реальним збитком, понесеним потерпілим. При цьому відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України.

До такого висновку Верховний Суд прийшов у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц. Так, Верховний Суд вказав, що відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п. 7 р. 5 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014року № 165 документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання колісних транспортних засобів (їх складових частин (систем) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).

При цьому, хоча рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а має пише інформаційний характер, втім містить вичерпну інформацію про вартість матеріалів та запчастин, необхідних під час ремонту пошкодженого транспортного засобу. Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для здійснення відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України.

Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року № 61-І836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків.

Крім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі час піни, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Тому, заочним рішенням суду з відповідача користь позивача стягнуто фактично завдану шкоду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що обставини, на які посилається відповідач у своїй заяві про перегляд заочного рішення, не мають істотного значення для правильного вирішення справи та відповідачем не надано доказів неявки в судове засідання з поважних причин, на якому було ухвалене заочне рішення, у зв`язку з чим і відсутні підстави для перегляду заочного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 287-289 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 8 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя О.В.Батрин