КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Мора О.М.
Єдиний унікальний номер справи № 372/2238/15-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/7248/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Яворського М.А.,

секретар -Тютюнник О.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном.

Позов мотивовано тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказувала, що ОСОБА_1 зареєстрований у зазначеному будинку із січня 2011 року на його прохання та з її дозволу, з метою скористатися можливістю волевиявлення при проведенні виборів і він тимчасово проживав у будинку. Відповідач не є членом сім`ї позивача, понад сім місяців у будинку не проживає, між ними не укладалось договорів щодо можливості користування спірним будинком, а реєстрація відповідача за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке вона має на меті продати.

Посилаючись на вказані обставини просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням шляхом зняття його з обліку реєстрації місця проживання.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення.

Свої вимоги мотивував тим, що вони проживали разом із ОСОБА_2 однією сім`єю з липня 2004 року без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Впродовж 2005-2008 років вони сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , що був введений в експлуатацію в 2010 році та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , проте він проживав та зареєстрований у ньому із часу введення будинку в експлуатацію.

Вказував, що з листопада 2014 року сімейні стосунки між ними погіршились, а з червня 2015 року ОСОБА_2 перестала впускати позивача до вищевказаного будинку, в якому знаходяться його особисті речі і заощадження та почала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Посилаючись на те, що вказаний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю і він, як співвласник будинку має право на здійснення користування та розпорядження ним просив усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 шляхом зняття його з обліку реєстрації місця проживання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні належним на праві власності нерухомим майном та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2009 року.

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 695 від 27 жовтня 2010 року, згідно рішення ХХХХХ ІV сесії V скликання від 19 жовтня 2010 року, вулиця Київська за № 30 в котеджному містечку «Золоті Ворота» села Підгірці перейменована на вулицю Золотоворітську з присвоєнням № 10.

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 225/01-18 від 12 червня 2015 року та довідки відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Київській області від 18 червня 2015 року, ОСОБА_1 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області № 227/01-18 від 15 червня 2015 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Також встановлено, що сторони у справі мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 не є членом її сім`ї та вони не укладали договору щодо користування будинком, відповідач у будинку не проживає, а реєстрація відповідача у будинку створює їй перешкоди користуватися своєю власністю.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За правилами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред`явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

В межах розгляду даної цивільної справи відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не надав суду доказів, що підтверджують його право власності на будинок чи наявність у нього будь-яких інших правових підстав для користування цим будинком.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не є ні власником будинку, ні членом сім'ї власника, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність вимог позивача за первісним позовом, оскільки як власник майна він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. А відтак, позовні вимоги в порядку ст.391 ЦК України та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, ОСОБА_1 стверджував, що є співвласником АДРЕСА_1 , однак, ОСОБА_2 створює йому перешкоди у користуванні його власністю.

Однак, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження його прав на будинок. Вимог щодо визнання за ним права власності на будинок в межах розгляду даної справи ОСОБА_1 також не заявляв.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у зв`язку з його необґрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до ствердження обставин проживання сторін по справі однією сім'єю без реєстрації шлюбу та правових наслідків такого проживання. Такі доводи оцінюються колегією суддів критично, оскільки встановлення факту сімейних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є предметом розгляду даної цивільної справи.

Більше того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 372/3191/15-ц, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 и про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, та про поділ спільного майна.

А відтак, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 набув права користування житловим приміщенням як власник чи член його сім'ї.

Твердження апелянта щодо упередженості судді, який ухвалив рішення суду першої інстанції відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Як видно із матеріалів справи, 16 вересня 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції заяву про відвід судді Обухівського районного суду Київської області Мори О.М. (т.1, а.с. 57-60). Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено (т.1, а.с. 73). Тобто, питання щодо відводу судді першої інстанції було вирішене у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовів, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 374,375. 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції .

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 23 травня 2019 року.

Головуючий М.В. Мережко

Судді С.М. Верланов

М.А. Яворський