ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 523/7789/18

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4232/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Л.М.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року у складі судді Бабакова В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву мотивовано тим, що вони були зареєстровані та проживали у м. Донецьку. Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, вони були вимушені у липні 2014 року залишити окуповану частину території м. Донецька та переселитись у липні 2014 року спочатку в с. Маяки Біляївського району Одеської області, а в подальшому у травні 2016 року у м. Одеси, де проживают на теперешний час.

Такими діями Російської Федерації щодо України, а саме збройною окупацією частини території Донецької області, порушено їх громадянські права і свободи, вони втратили житло, стабільну роботу, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просила суд встановити факт, що їх вимушеного переселення у липні 2014 року з окупованої території Донецької області, яке відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року заяву заявника про встановлення факту, що має юридичне значення було залишено без розгляду.

Не погодившись з зазначеною ухвалою, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення є спір про право.

Звертаючись до суду з заявою вона зазначала, що встановлення даного факту необхідно для підтвердження наявності у неї статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює для неї виникнення певних прав та обов`язків.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників судового процесу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

З матеріалів справи убачається, що заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку окремого провадження, а саме встановлення юридичного факту того, що її вимушене переселення з дітьми у липні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Вказувала про те, що метою встановлення такого факту є визначення її статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Залишаючи без розгляду заяву, суд першої інстанції посилався на положення ст.293 та ч.6 ст. 294 ЦПК України та виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір виник з приводу визнання збройної агресії Російської Федерації, тобто існує спір про право.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч.1ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи у тому числі про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч.2 ст.293 та ч.2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. ч.1 ст. 315 ЦПК і не є вичерпним.

За ч.2ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У ч.1ст.4, ч.1ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного приживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Згідно ст.55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.124 Конституції України передбачено делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що ч.2 ст.124 Конституції необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції України) судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Навіть з урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Зі змісту заяви убачається, що заявник просить встановити факт, що має юридичне значення з метою визначення її статусу як жертви міжнародного збройного конфлікту.

Заявник зазначила, що встановлення факту має значення для подальшого визначення прав та обов`язків, передбачених Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, оскільки згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує для заявника певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не звернув увагу на те, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1

При цьому відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника та її дітей.

Законність звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення підтверджено судовою практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах: від 14 березня 2018 року у справі №363/2981/16; від 21 березня 2018 року у справі №417/3852/17; від 21 березня 2018 року у справі №428/12368/16; від 12 квітня 2018 року у справі №243/7029/17; від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16.

Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст.315 ЦПК України, допустив порушення норм процесуального права і дійшов передчасного правового висновку, що існує спір про право та справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження і з цих підстав залишив заяву без розгляду.

Тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 квітня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков