ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4189/18

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/641/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля,

місце ухвалення судового рішення - місто Прилуки,

час проголошення рішення суду першої інстанції - 16 год. 56 хв.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за посередництва Територіального сервісного центру № 7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області, та визнати за нею та ОСОБА_2 за кожним право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля.

У мотивування позовних вимог зазначила, що за час перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2009 року по 25 січня 2017 року ними за спільні сумісні кошти був придбаний автомобіль VOLKSWAGEN Transporter, який було зареєстровано на чоловіка. Після розірвання шлюбу вона дізналась, що 18 жовтня 2016 року, без її відома та згоди відповідач уклав договір купівлі-продажу, згідно з яким нібито продав транспортний засіб за 40000 грн своїй рідній сестрі ОСОБА_3 та здійснив перереєстрацію автомобіля на нового власника. На її думку, спірний правочин укладений з порушенням норм Сімейного кодексу України, оскільки транспортний засіб відчужено без її згоди, у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.

Рішенням від 26 лютого 2019 року Прилуцький міськрайонний суд позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав недійсним договір купівлі-продажу № 7442/2016/13209718 від 18 жовтня 2016 року транспортного засобу VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за посередництва Територіального сервісного центру № 7442 Регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області. Визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля марки VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з`ясування всіх фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з аналогічними позовними вимогами, а саме про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 його частину та стягнення грошової компенсації, що підтверджується рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10 травня 2018 року, яким позов залишено без задоволення. Дійшовши такого висновку, суд указав, що ОСОБА_1 з вимогою про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним не зверталась, а належних доказів того, що грошові кошти від продажу транспортного засобу були використані не в інтересах сім`ї, позивач ні під час розгляду наведеної справи, ні в ході розгляду даної цивільної справи не надала. Дане судове рішення позивачем у апеляційному порядку не оскаржувалось.

На думку скаржника, наявне рішення суду дає підстави для закриття провадження у даній цивільній справі на підставі ст. 255 ЦПК України.

Відповідач зазначає, що транспортний засіб був перереєстрований на ОСОБА_3 18 жовтня 2016 року, тобто був реалізований в період зареєстрованого між ним та позивачем шлюбу, що не суперечить приписам ст. 65 СК України, якими визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Звертає увагу на той факт, що судом не було встановлено, що він та його сестра при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля діяли недобросовісно, враховуючи те, що законом не заборонено відчуження майна родичам, тобто умислу на вчинення фіктивного правочину доведено не було. Крім того, відповідач ОСОБА_3 взагалі не допитувалась судом, оскільки не отримувала судову повістку до суду.

Апеляційна скарга також містить посилання на ту обставину, що хоча між подружжям мало місце неодноразове припинення подружнього життя, проте на час відчуження автомобіля подружжя проживало спільно, і ОСОБА_1 із заявою про визнання факту окремого проживання у період шлюбу не зверталась.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними та надуманими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що спірний транспортний засіб був придбаний за спільні сумісні кошти подружжя у період його шлюбу, отже вказане майно є спільною сумісною власністю відповідно до вимог ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України.

Позивач зазначає, що, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 посилався на припинення шлюбних відносин з 20 вересня 2016 року, що підтвердив і в ході розгляду даної цивільної справи, тобто спірний договір був укладений після припинення фактичних шлюбних відносин без її згоди, тобто всупереч вимог ст. 65 СК України. Саме така поведінка відповідача свідчить про те, що він діяв не в інтересах сім`ї чи іншого з подружжя.

Звертає увагу на ту обставину, що відчуження транспортного засобу відбулось на користь рідної сестри відповідача за 40000 грн, що вдвічі менше від його дійсної вартості на момент продажу та втричі менше від ринкової вартості.

Крім того вважає, що укладення договору спрямоване на фіктивний перехід права власності до іншої особи, оскільки ОСОБА_2 продовжує по даний час користуватись вказаним автомобілем, про що зазначає і у своїй апеляційній скарзі. Сам відповідач у судовому засіданні пояснював, що його сестра не мала наміру користуватись автомобілем, оскільки відразу після його придбання виїхала на проживання до іншої держави. Стверджує, що ОСОБА_3 як рідна сестра відповідача не могла не знати, що спірний транспортний засіб належить на праві спільної сумісної власності подружжю, а її брат не проживає разом з дружиною та не отримав її згоди на вчинення правочину.

Позивач посилається на безпідставність доводів відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ЦПК України, оскільки належних жодних доказів того, що у Прилуцькому міськрайонному суді розглядалась справа за її позовом саме про визнання договору купівлі-продажу недійсним, матеріали справи не містять.

У письмових поясненнях, поданих в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 , вважаючи судове рішення незаконним, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить апеляційну скаргу задовольнити, постановивши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції, не повідомивши її належним чином про дату та час розгляду справи, всупереч вимогам п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України розглянув справу за її відсутності, чим позбавив її права дати особисті пояснення з приводу спору та надати відповідні докази.

На думку відповідача, висновок суду про фіктивність укладеного договору купівлі-продажу є необґрунтованим, зважаючи на те, що вона на законних підставах придбала у подружжя Вовнянків транспортний засіб VOLKSWAGEN Transporter, залишивши його у користування своїх батьків. Крім того, автомобіль був придбаний за встановленою за згодою сторін ціною у розмірі 40000 грн, що не суперечить приписам ст. 632 ЦК України. Отримані грошові кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживали разом, витратили на потреби сім`ї.

Стверджує, що спірний договір купівлі-продажу за своїм змістом був спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків і умови даного договору нею були виконані, тому підстави для визнання правочину недійсним відповідно до положень ст. 234 ЦК України відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу було укладено 18 жовтня 2016 року у період, коли сторони фактично у шлюбі не перебували, тобто відповідач ОСОБА_2 , не ставлячи до відома позивача та без її згоди вчинив відчуження спірного автомобіля на користь своєї сестри за 40000 грн, тобто за ціною значно меншою від дійсної вартості автомобіля. Суд указав, що спірний договір укладено між близькими родичами та спрямований на фіктивний перехід права власності на автомобіль з метою приховання такого майна від майбутнього можливого поділу майна подружжя та без мети його реального виконання. Також районний суд прийшов до висновку про те, що оскільки транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і частки майна дружини та чоловіка є рівними, за кожним з подружжя у відповідності презумпції рівності часток у спільному майні слід визнати право власності на 1/2 частину спірного майна, що забезпечить право на наступну реалізацію сторонами ухваленого рішення.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що з 30 травня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року розірваний (а.с. 12).

Із позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яка датована 28 листопада 2016 року, вбачається, що сторони припинили спільне подружнє життя з 20 вересня 2016 року (а.с. 11).

Під час шлюбу сторонами був придбаний транспортний засіб - автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого був зареєстрований ОСОБА_2 , про що свідчить інформація облікової картки № НОМЕР_2 від 19 листопада 2015 року (а.с. 17).

Відповідно до іншої облікової картки № НОМЕР_3 від 18 жовтня 2016 року транспортний засіб VOLKSWAGEN Transporter, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 був перереєстрований на ОСОБА_3 (а.с. 17). Вказана перереєстрація була проведена на підставі договору з ТСЦ № 7442/2016/132097 від 18 жовтня 2016 року.

ОСОБА_3 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджуються копіями записів актів про народження стосовно вказаних осіб (а.с. 37, 38).

Згідно з довідкою начальника ТЦЧ 7442 РСЦ МВС в Чернігівській області від 09 березня 2017 року вартість автомобіля VOLKSWAGEN Transporter днз НОМЕР_4 , що зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, становить 40000 грн (а.с. 13).

За висновком експерта № С-403 від 24 жовтня 2017 року за результатами автотоварознавчого дослідження ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, становить 78629,43 грн (а.с. 14-16).

Звернувшись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, ОСОБА_1 зазначала, що спірний автомобіль придбаний у період шлюбу з відповідачем, отже, як спільна сумісна власність подружжя, він підлягає розподілу у рівних частках, а договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений з порушенням норм Сімейного та Цивільного кодексів, оскільки вчинений без її відома та згоди.

Зважаючи на доводи позову та оцінюючи наведені вище обставини справи у сукупності, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частини другої, третьої ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним через недотримання відповідачем ОСОБА_2 при його укладенні вимог ст. 65 СК України.

Так, суд першої інстанції встановив, що новий власник транспортного засобу ОСОБА_3 є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, сторони разом не мешкали з 20 вересня 2016 року. Апеляційний суд вважає, що указана заява є належним доказом на підтвердження доводів позову про те, що позивач, хоча і перебувала юридично у шлюбі з ОСОБА_2 , про відчуження ним транспортного засобу обізнана не була. Так, документ складений за особистим підписом відповідача та відображає інформацію про події, що передували розлученню сторін.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень. Часиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що лише ті обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Отже, з огляду на те, що позивачем не визнається факт спільного проживання сторін з 20 вересня 2016 року, що узгоджується із викладеною у позовній заяві про розірвання шлюбу інформацією, ОСОБА_2 мали бути надані докази на підтвердження спільного проживання сторін у період відчуження автомобіля. Разом із тим стороною відповідача ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано жодних доказів на спростування тверджень ОСОБА_1 щодо проживання подружжя на час укладення спірного договору купівлі-продажу нарізно.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснював, що перед розірванням шлюбу мешкав у своєї сестри, отже апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за обставинами справи ОСОБА_3 не могла не знати про те, що спірний транспортний засіб є спільним майном подружжя, і на час його відчуження брат із дружиною разом не проживають.

На думку колегії суддів, на користь тверджень позивача щодо відчуження автомобіля без її згоди і з метою виключення цього майна із спільної власності подружжя свідчить і те, що транспортний засіб був відчужений за ціною, що є значно нижчою від дійсної вартості транспортного засобу. Не беруться до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що автомобіль на час його продажу був у несправному стані і з огляду на це був проданий ОСОБА_3 за заниженою ціною, оскільки за результатами автотоварознавчого дослідження, яке проведено позивачем, визначено майже вдвічі більшу ціну спірного транспортного засобу, що характеризувався експертом-автотоварознавцем як: «розукомплектований, не на ходу» (а.с. 16 зворот).

Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_3 за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_2 не отримав згоди на це від позивача через проживання сторін нарізно.

Не є підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 255 ЦПК України з огляду на таке. Зазначаючи про необхідність закриття провадження у справі, ОСОБА_2 указує, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з аналогічними вимогами, які були залишені без задоволення, що підтверджується відповідним судовим рішенням.

Підставою закриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є набрання законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Законодавцем визначено, що позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зі змісту рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 у 2017 році зверталась до суду з позовом про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 його частину та стягнення грошової компенсації (справа № 742/630/17). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказувала автомобіль марки VOLKSWAGEN Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був придбаний у період шлюбу та у подальшому був перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 , третю особу у справі.

З наведеного вбачається, що у своєму позові вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 не ставила, отже, наведений вище позов та позов у даній цивільній справі не є ідентичними, оскільки мають різні предмети та підстави.

При цьому, як в даному позові, так і в позові про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 його частину та стягнення грошової компенсації ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач без її відома і згоди перереєстрував спірний транспортний засіб на свою сестру - ОСОБА_3 .

Ураховуючи викладене, посилання скаржника на незастосування судом першої інстанції приписів ст. 255 ЦПК України є необґрунтованими і не заслуговують на увагу колегії суддів.

У своїх письмових поясненнях до апеляційного суду ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду, посилаючись на неповідомлення її належним чином про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, що, у свою чергу, унеможливило надання пояснень щодо предмету спору та подання необхідних документів. Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, а ОСОБА_3 апеляційну скаргу на рішення суду не подавала.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись з висновком районного суду про фіктивність спірного договору, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Апеляційний суд вважає, ураховуючи наведені вище положення законодавства, що матеріали даної цивільної справи не містять належних доказів на підтвердження того, що відповідачі, укладаючи оспорюваний договір, діяли саме без мети його реального виконання. Відповідно підстави для визнання правочину недійсним із застосуванням положень ст. 234 ЦК України відсутні, а отже посилання суду першої інстанції на фіктивність укладеного договору купівлі-продажу автомобіля слід виключити з мотивів судового рішення.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частини автомобіля, при цьому навів частково невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду, у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, слід змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на фіктивність укладеного правочину як підставу задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 лютого 2019 року посилання на фіктивність укладеного правочину як підставу задоволення позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: