ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3152/16-ц Головуючий суддя І інстанції Григор'єв Б.П.
Провадження № 22-ц/818/1054/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства (нині - Акціонерне товариство) Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 липня 2016 року, ухвалене суддею Григор'євим Б.П., по цивільній справі з позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 37951,30 грн., а також відшкодування понесених судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 17.09.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язався погашати даний кредит згідно з вказаним графіком відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, а тому станом на 31.12.2015 року заборгував ПАТ КБ «ПриватБанк», кошти по договору в загальній сумі 37951,30 гривень.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На вказане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанку» просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, пославшись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування скарги зазначили, що оскільки сторони спірного правочину не виявили бажання його припинити, то правовідносини є дійсними. З цього випливає обов'язок відповідача виконати покладені на нього кредитним договором обов'язки. Вказано, що проценти за кредитом та пеня підлягають стягненню в межах строку позовної давності. Послались на правові висновки Верховного Суду України у справі № 6-249цс15.

ОСОБА_1 суду було надано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечення аргументовані тим, що у даному випадку підлягає врахуванню правовий висновок Верховного Суду України у справі №№ 6-61цс14. Вказав, що про порушення свого права Банку було відомо з грудня 2012 року, оскільки останній платіж був ним здійснений 24.11.2012.

Справа неодноразово розглядалась судом апеляційної інстанції.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» № 185 (6940) було повідомлено про початок роботи Харківського апеляційного суду, внаслідок чого Апеляційний суд Харківської області припинив здійснювати правосуддя.

З цієї підстави та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справа надійшла для розгляду до Харківського апеляційного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за участі представника банку, та відсутності інших учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідності до договору № б/н від 17.09.2008 року ПАТ «Приват-Банк» надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язався погашати даний кредит згідно з вказаним графіком відповідно до умов договору та вимог закону.

В судовому засіданні встановлено, що ПАТ "Приват-Банк" взяті на себе зобов'язання виконало в повному обсязі. ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання не виконав, а тому станом на 31.12.2015 року заборгував ПАТ «Приват-Банк», кошти по договору в загальній сумі 37951,30 гривень, яка складається з наступного:

-6633,10 грн. - заборгованість за кредитом;

-26338,05 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

-2796,75 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

-500,00 грн. - штраф (фіксована частина).

-1783,40 грн. - штраф (процентна складова).

Дані обставини підтверджуються наданими позивачем до матеріалів справи письмовими доказами.

Згідно наданої відповіді ПАТ КБ «Приват банк» зазначено, що останнє погашення по кредиту було зроблено ОСОБА_1 24.11.2012 року в розмірі 1400,00 грн., про що надали виписку по особовому рахунку. Також зазначили, що встановити особу, що вносила кошти, Банк не має можливості, оскільки їх вносили в Терміналі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем було зроблено 24.11.2012.

Проте, такими висновками суду колегія суддів не погоджується.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції факт укладення кредитного договору та наявність заборгованості не оспорювались. Відповідач наполягав на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14.

Так, Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з довідки від 21.06.2016, наданої до суду першої інстанції позивачем, видані за договором б/н, укладеного банком з ОСОБА_1, карти мали наступні строки дії - № 067139 до 04/14, № 638578 до 10/15, № 643807 до 01/16, № 031718 до 07/17, № 212988 до 11/17, № 350271 до 12/17 (а.с. 34).

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 3-4) та довідки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 в банку, яким він користувався за допомогою зазначених у довідці від 21.06.2016 банківських карток, відповідач активно користувався своїм рахунком, 06.04.2013 року після перевірки балансу по рахунку, який був від'ємний, він отримав готівку в якості кредиту останній раз він отримав в межах ліміту та скористався кредитом банка 22.04.2013 (а. с. 45).

Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом у квітні 2016 року, трирічний строк позовної давності не пропустив.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Так, колегія суддів вважає, що заявлена Банком сума штрафів покладає на відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність, оскільки слугує санкцією за одні і ті самі порушення - прострочення терміну виконання зобов'язання (п. 8.6 Умов і Правил надання банківських послуг, за яким при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбаченому цим договором, більше ніж на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову), а тому стягненню не підлягає.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача суми комісії суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16.

Верховний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до п. 6.5 Умов і Правил надання банківських послуг Клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. (а. с. 9)

Комісія за обслуговування рахунку та порядок її стягнення передбачено п. 9.6 Умов і Правил. (а. с. 10)

Додаткова комісія за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачена п. 5.5.1 Умов і Правил. (а. с. 11)

Таким чином, сума комісії не підлягає стягненню з ОСОБА_1 з урахуванням правових висновків Верховного Суду України зазначених вище.

Представник банку під час апеляційного розгляду справи пояснила, що заборгованість за кредитним договором б/н від 17 вересня 2008 року у сумі складає 22570 (двадцять дві тисячі п'ятсот сімдесят) гривень 33 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 6633 (шість тисяч шістсот тридцять три) гривні 10 коп., процентів за користування кредитом в сумі 14737 (чотирнадцять тисяч сімсот тридцять сім) гривень 23 коп., пені 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

Її пояснення узгоджуються із розрахунком, випискою з рахунку і відповідачем не спростовані, тому колегія суддів бере їх до уваги і вважає доведеним заборгованість відповідача у зазначеному розмірі.

Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду від 28.09.2017, зазначив про необхідність встановлення правової природи платежу від 06.06.2013 на суму 100 грн. для цілей визначення факту наявності переривання строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі 6-2170цс16.

Відповідно до п. 5.3 Умов і Правил надання банківських послуг право зміни розміру встановленого на платіжну картку Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього попередження Клієнта. (а. с. 9)

З виписки банку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а. с. 38) вбачається, що 06.06.2013 була проведена банківська операція по зменшенню кредитного ліміту на 100 грн., що помилково було відображено у розрахунку заборгованості за кредитним договором як надходження вказаної суми в рахунок погашення кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки Банком не було пропущено трирічний строку позовної давності з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, то встановлення факту того, що 06.06.2013 не відбулось погашення кредиту не має суттєвого значення.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріально та процесуального, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та задовольняє позовні вимоги частково.

Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 липня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства (нині - Акціонерне товариство) Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 17 вересня 2008 року у сумі 22570 (двадцять дві тисячі п'ятсот сімдесят) гривень 33 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 6633 (шість тисяч шістсот тридцять три) гривні 10 коп., процентів за користування кредитом в сумі 14737 (чотирнадцять тисяч сімсот тридцять сім) гривень 23 коп., пені 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства (нині - Акціонерне товариство) Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір в сумі 2893 (дві тисячі вісімсот дев'яносто три) гривні 80 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 25.02.2019.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.