П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/11041/19

Провадження № 22-ц/4815/1245/19

Головуючий у суді першої інстанції: Кучина Н.Г.

Рішення Рівненського міського суду ухвалено повним текстом

поза межами судового засідання 22 липня 2019 року

в м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи його, позивач покликався на укладений між сторонами 25 грудня 2013 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 7 500 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковим рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 7 208,72 гривень тіло кредиту; 278 111,53 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 1 500 гривень заборгованість за пенею та комісією.

З огляду на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості та те, що кредитодавцеь на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину від суми заборгованості за кредитом, просив стягнути з відповідача на свою користь 124 237,98 гривень, з яких 7 208,72 заборгованість за кредитом, 117 029,26 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом з 25 грудня 2013 року по 31 травня 2018 року. Крім того просив стягнути з відповідача на свою користь 1 921 гривень судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 25 грудня 2013 року в розмірі 7 208,72 гривень.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 921 гривень судового збору.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликався на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині стягнення судового збору.

На її обґрунтування зазначав, що до суду в день, на який було призначене судове засідання, він з`явитися не міг через хворобу. Про наступні судові засідання його повідомлено не було. Всупереч ст. 223 ЦПК України суд першої інстанції розглянув справу по суті. Хоча у зв`язку з тим, що справу було розглянуто без участі відповідача, останній був позбавлений можливості повідомити суд, що він є людиною з інвалідністю 2 групи, та надати для цього підтверджуючі документи.

З наведених спонукань просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь банку судового збору в сумі 1 921 гривні.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача банк не скористався.

Крім того, на рішення суду подало апеляційну скаргу й АТ КБ "Приватбанк", де покликалось на його незаконність в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення відсотків за користування кредитом.

На її обґрунтування зазначало, що право на стягнення відсотків за користування кредитом передбачене ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, а також ст. 49 Закону "Про банки і банківську діяльність". Тому встановивши, що позивач надав відповідачу кредит, а останній в свою чергу цей кредит не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Вказує, що останній оскаржуваним рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави і що суд ігнорує саму важливість ознаки кредитної операції, яка надається за рахунок залучення грошових коштів. Доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, в апеляційній скарзі йдеться посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права.

З викладених міркувань просить скасувати рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та прийняти нове, яким задовольнити позов в цій частині.

У поданому на апеляційну скаргу позивача відзиві, ОСОБА_1 , вважаючи її незаконною та необґрунтованою, просив залишити без задоволення, а рішення суду в частині стягнення судового збору скасувати. При цьому стверджував, що покликання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є правильними.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до повного задоволення, а апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" - частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов договору від 25 грудня 2013 року та положень ст.ст. 509, 526 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за Договором не виконував у повному обсязі та станом на 28 травня 2019 року мав заборгованість за договором, яку визначено у загальному розмірі 124 237 грн. 98 коп., з яких: 7 208 грн. 72 коп. - заборгованість за кредитом; 117 029 грн. 26 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 25 грудня 2013 року по 31 травня 2018 року та 1 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

При цьому, на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" надано до матеріалів позовної заяви копію анкети-заяви відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунок заборгованості.

Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем фактично було отримано 7 208 грн. 72 коп.

Так, згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", ані витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису ОСОБА_1

Натомість підписана відповідачем анкета-заява, окрім особистих даних останнього, не містить жодних даних про умови кредитування.

В свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що АТ КБ "Приватбанк" має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відтак, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку, що стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені, комісії не підлягають до задоволення зв`язку із їх недоведеністю, оскільки банком не надано належних та допустимих доказів. Відповідач не підписував Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено їх нарахування. Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17-ц (постанова від 3 липня 2019 року), на які йдеться посилання в оскаржуваному рішенні.

Отже, оскільки кошти у розмірі 7 208 грн. 72 коп., фактично отримані позичальником, у добровільному порядку позивачу не повернуті, колегія суддів погоджується з висновком міського суду про те, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у вказаному розмірі.

Щодо посилань АТ КБ "Приватбанк" на нехтування судом першої інстанції при ухваленні рішення принципами платності кредитного договору, нанесення істотної шкоду усім споживачам банківських послуг, банку, порушення стабільності функціонування фінансового сектору держави, порушення основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, то колегія суддів зауважує, що у справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у зазначеній постанові Великої Палати Верховного суду про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, тому відмова останньому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом є законною.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції в частині вирішення справи по суті обґрунтовано стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 25 грудня 2013 року в розмірі 7 208,72 гривень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Між тим, колегія апеляційного суду погоджується з доводами ОСОБА_1 про неправомірне стягнення з нього судових витрат, пов`язаних з оплатою судового збору в сумі 1 921 грн.

Закон України "Про судовий збір" є спеціальним законодавчим актом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, отже саме правові приписи, закріплені в наведеному законі, підлягають застосуванню під час обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати у випадках, визначених у статті 5 цього Закону.

Пільги щодо сплати судового збору визначені ст. 5 Закону України "Про судовий збір". При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої цієї статті.

Як вбачається з наданих відповідачем засобів доказування, він є інвалідом другої групи.

За таких умов суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Також, задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд не врахував положення ст. 141 ЦПК України, щодо розподілу судових витрат.

Як наслідок, рішення суду у частині стягнення з відповідача судових витрат необхідно змінити.

Враховуючи, що позов задоволено частково, а саме на 5,8% (7 208,72 х 100 : 124 237,98) та те, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то такі витрати потрібно віднести на рахунок держави шляхом компенсації банку 111,42 гривень сплаченого ним при поданні позову судового збору.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Мотивом для зміни оскаржуваного рішення щодо стягнення судового збору відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до хибного вирішення питання.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 1 921 гривні судового збору змінити.

Судовий збір покласти на державу, компенсувавши Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" частину судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, в сумі 111 (сто одинадцять) гривень 42 копійки за її рахунок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків