печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

представник відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про захист честі та гідності і спростування недостовірної інформації, просила суд визнати інформацію, поширену ОСОБА_4 у листі від 15.08.2018 року, направленому до Державної прикордонної служби України недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача та спростувати її.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 12.09.2008 року між сторонами було укладено шлюб. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За взаємною згодою сторони подружнє життя припинили в жовтні 2010 року. 16.11.2010 року між сторонами було укладено Договір про участь у вихованні дитини та визначено місце проживання доньки.

Як стверджує позивач, сторони намагалися зберігати цивілізовані стосунки, проте відповідач чинив опір щодо запланованої подорожі у період з 24.08.2018 до 02.09.2018 року до Кракова. 01.08.2018 року відповідач надав дозвіл на виїзд дитини, а 15.08.2018 року відповідач письмово звернувся до Державної прикордонної служби України, яким повідомив про фактичну наявність «реальної загрози вивозу ОСОБА_5 за межі України і неповернення її до України.

Таким чином, на думку, позивача, відповідач поширив завідомо неправдиву інформацію, а саме: вчинив наклеп, чим порушив право ОСОБА_1 на повагу честі та гідності та завдав їй моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що його звернення до Державної прикордонної служби України із повідомленням про «реальну загрозу вивозу доньки за межі України і неповернення її назад в Україну» є реалізацією ним свого конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації. Поширена відповідачем інформація є оціночним судженням, а не твердженням.

В судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала та просила задовольнити позовні вимоги з викладених підстав.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення вимог заперечував з викладених у відзиві підстав.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Положеннями ст. ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних межах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 18 постанови визначено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до Державної прикордонної служби України із листом - повідомленням від 15.08.2018 року.

Зі змісту листа від 15.08.2018 року вбачається, що відповідачем було вжито наступні висловлювання «існує реальна загроза вивозу доньки за межі України і неповернення її назад в Україну».

Відповідачем було зазначено, що підставою для його звернень стала поведінка позивача, були підстави вважати зазначені загрози реальними.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Абзацом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В пункті 16 зазначеної постанови Пленуму вказано, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Частина 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Верховний Суд сформував усталену практику щодо того, що розрізняючи твердження (факти) та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а достовірність оціночного судження не підлягає доведенню (до прикладу, Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 01.02.2018 р. у справі № 761/9347/І8ц).

Вимога доводити правдивість оціночного судження є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як стверджує позивач, відповідач поширив шляхом направлення до Державної прикордонної служби України таку інформацію: «на сьогоднішній день існує реальна загроза вивозу моєї доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України і неповернення її назад в Україну».

Наявність або відсутність «реальної загрози» неможливо довести. Слово «загроза», відповідно до Академічного тлумачного словника української мови, означає «можливість виникнення чогось небезпечного, прикрого, тяжкого». Загальновідомо, що довести можна лише події минулого, те, що вже сталося, а не те, що може статися.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що спірна інформація не підлягає доведенню або спростуванню, а отже - є оціночним судженням.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Таким чином, суд вважає, що висловлювання відповідача, викладені в заяві від 15.08.2018 року є оціночними судженнями, сформованими за наслідками дій позивача, а також з врахуванням специфіки взаємовідносин, які склалися між ними.

Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає , в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" / зі змінами / під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи викладене, конституційно закріплене право на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, свободу думки і слова, недоведеність порушення відповідачкою прав позивача та будь-яке їх посилання, що могло б розцінюватись як неправдиве та недостовірне висловлювання, що негативно впливає на честь, гідність позивача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує завдання моральної шкоди в цій частині тими ж обставинами, що і в частині розповсюдження недостовірної інформації та приниженням його честі та гідності.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні.

Керуючись ст. 32, 40 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 270, 275,277, 302 ч. 2, 1167 ЦК України, Законом України « Про звернення громадян», Законом України « Про інформацію», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273-279 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації - відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30 вересня 2019 року.

Суддя О.Л. Бусик