КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/8203/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6020/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Рубан С.М.,

при секретарі Щербенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Астахової О.О.,-

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади 24 квітня 2017 року на підставі особисто поданої ним 18 квітня 2018 року заяви про звільнення за власним бажанням з 24 квітня 2017 року. Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного позивачем не надано. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про поновлення на роботі, відтак задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 315-к від 27 вересня 2010 року ОСОБА_1 прийнято з 01 жовтня 2010 року на роботу на посаду слюсаря із складання металевих конструкцій 5 розряду Броварської експериментально-виробничої бази.

Броварський завод металоконструкції (БЗМК) є філією ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М. Шимановського».

18 квітня 2017 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 24 квітня 2017 року.

Заява містить погодження директора від 18 квітня 2017 року звільнити позивача з 24 квітня 2017 року.

Згідно витягу із журналу вхідної кореспонденції, заява ОСОБА_1 про звільнення зареєстрована 19 квітня 2017 року за вхідним № 309.

Наказом ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» № 94-к від 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 24 квітня 2017 року із посади слюсаря із складання металевих конструкцій за власним бажанням.

24 квітня 2017 року представниками відповідача було складено акти про неявку ОСОБА_1 до кадрового управління для отримання трудової книжки та в бухгалтерію для отримання кінцевого розрахунку зарплати при звільненні.

24 квітня 2017 року на адресу ОСОБА_1 відповідачем було направлено повідомлення про прибуття до кадрового управління для отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням 24 квітня 2017 року та до бухгалтерії для отримання кінцевого розрахунку у зв`язку зі звільненням.

27 квітня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про видачу депонованої заробітної плати у розмірі 1819 грн 03 коп.

27 квітня 2017 року ОСОБА_1 подав заяву, яка зареєстрована 28 квітня 2017 року, про відмову в отриманні трудової книжки.

27 квітня 2017 року комісією складено акт про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки.

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 видано 1819 грн 03 коп. депонованої заробітної плати.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що з 20 грудня 2016 року по 14 квітня 2017 року він проходив лікування, що підтверджується листками непрацездатності та виписками з медичної картки. Позивач зазначає, що 18 квітня 2017 року, вийшовши на роботу подав заяву про надання додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 2 категорії, строком на 14 робочих (16 календарних) днів з 18 квітня 2017 року. Зазначену заяву позивач надав бухгалтеру заводу ОСОБА_2 , яка повідомила, що передасть її керівництву. 27 квітня 2017 року позивач дізнався про своє звільнення з роботи. Звільнення з роботи за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України та наказ № 94-к від 20 квітня 2017 року позивач вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення з 24 квітня 2017 року позивач не подавав. Таку заяву без зазначення його підпису і дати звільнення він підписав на вже з надрукованим машинописно (комп`ютером) текстом аркуші, поданому йому працівником заводу ОСОБА_3 16 грудня 2016 року після психологічного тиску керівництва відповідача, вчиненого ним з метою його звільнення.Просив поновити його на роботі на посаді слюсаря по складанню металевих конструкцій 5 розряду та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2017 року по дату поновлення на роботі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Вирішуючи спір, суд правильно встановив, що ОСОБА_1 18 квітня 2017 року подав заяву про звільнення за власним бажанням з 24 квітня 2017 року.

Подана заява містить погодження директора від 18 квітня 2017 року: звільнити позивача з 24 квітня 2017 року. В оглянутому судом журналі вхідної кореспонденції, заява ОСОБА_1 про звільнення зареєстрована 19 квітня 2017 року за вхідним № 309.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заява про звільнення ним не подавалась.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_2 , яка працює на підприємстві на посаді бухгалтера, показала, що 18 квітня 2017 року позивачем була написана заява про звільнення за власним бажанням, на підставі якої 20 квітня 2017 року було видано наказ про його звільнення із займаної посади з 24 квітня 2017 року, та фактично з 24 квітня 2017 року позивача було звільнено. Позивач безпосередньо їй надав заяву про звільнення.

У суді першої інстанції було задоволено клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2018 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконаний запис від імені ОСОБА_1 : « «24» 04 17» у заяві про звільнення від 24.04.2017 року на ім`я Генерального директора ТОВ «Укрінсталькон ім. В.М. Шимановського самим ОСОБА_1 чи іншою особою?.

Утім експертиза не була проведена, через невиконання позивачем обов`язку по оплаті експертних робіт.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що експертизу позивач не оплатив у зв`язку із тим, що відповідач не надав оригіналу заяви про звільнення, колегія суддів не приймає, оскільки зазначене твердження спростовується матеріалами справи.

Так, 02 березня 2018 року відповідачем на виконання ухвали суду від 22 лютого 2018 року надано витребувані документи, зокрема і оригінал заяви ОСОБА_1 про звільнення (т. 1 а.с. 200-202).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади 24 квітня 2017 року на підставі поданої особисто ним заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що заяву про звільнення позивач не писав та не подавав товариству, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухилення відповідача від експертизи зумовило неможливість здобуття позивачем доказів своєї позиції, колегія суддів не приймає, оскільки експертиза не була проведена у зв`язку з відмовою позивача її оплатити.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 22 січня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17 травня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.М. Рубан