Справа № 487/7668/18 Суддя першої інстанції Біцюк А.В.
Провадження № 22-ц/812/848/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Біцюка А.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 12 березня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача банківських послуг,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі ПАТ «ПУМБ»), який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (далі ПАТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ»), в якому просив визнати недійсним договір карткового рахунку від 26 жовтня 2014 року, укладений між ним та Банком про відкриття карткового рахунку НОМЕР_1 .

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що 25 жовтня 2014 року між ним та Банком був укладений кредитний договір на споживчі цілі, а саме для придбання обігрівача на суму 1 752, 13 грн. Строк дії кредитного договору 12 місяців, процентна ставка 0. 01 % річних.

Водночас ним було підписано договір карткового рахунку з овердрафтом в межах максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000 грн. Йому було видано платіжну картку міжнародної платіжної системи «Мастер Кард».

Через хворобу очей та дрібний шрифт він не міг ознайомитись з текстом цього договору. З усних пояснень представника Банку він вважав, що йому видається кредит за раніше обумовленої процентною ставкою кредиту на придбання обігрівача, а саме 0.01% річних. Як з`ясувалося пізніше, коли він почав користуватися платіжною карткою та зняв з неї 2 500 грн. на лікування, процентна ставка за договором складає 46% річних.

Такі умови, на його думку, є несправедливими у розумінні п. 3, 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та ставлять його у нерівне становище з позикодавцем.

Крім того, при укладенні договору карткового рахунку він помилявся щодо його прав та обов`язків, оскільки через хворобу очей не міг прочитати умови договору, і з пояснень працівника Банку вважав, що кредит видається з процентною ставкою 0.01% річних, що відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

При цьому районний суд виходив із того, що копію оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 отримав під підпис; при укладенні договору він був належним чином ознайомлений з умовами кредитування та з розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту. Також, при укладенні кредитного договору сторонами у встановленому законом порядку були погоджені усі його умови, позичальник проти таких умов не заперечував.

Крім того, судом не були прийняті до уваги посилання позивача на хворобу очей та дрібний шрифт, внаслідок чого він не зміг ознайомитися з текстом договору, оскільки він добровільно поставив підписи в оспорюваному договорі, до того ж ним було знято із вказаного карткового рахунку 2 500 грн., що підтверджено ним самим. Отже, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення позивачем у даному випадку за висновком суду, не є підставою для визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскарженого рішення, прийнятого з неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи скарги мотивовані тим, що оспорюваний договір карткового рахунку є явно несправедливим в розумінні п. 3, 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» і ставить його в нерівне становище з позикодавцем.

Через хворобу очей та дрібний шрифт він не міг ознайомитися з текстом договору. З усних пояснень представників банку він вважав що йому, як інваліду, видається кредит тільки під 0.01% річних, але як було з`ясовано ним пізніше, при укладенні договору, ним одночасно було підписано два договори, а саме: кредитний договір та договір карткового рахунку. За умовами останнього він повинен сплачувати 46% річних. Такі умови кредитного договору є «кабальними», такими що заганяють людину «в боргову яму». Виконати умови такого договору, враховуючи стан його здоров`я та єдиний дохід в виді пенсії по інвалідності, неможливо.

ОСОБА_1 наголошував на тому, що при укладенні договору він помилявся щодо його прав та обов`язків, отже, кредитний договір порушує його права споживача, оскільки його умови є явно несправедливими і ставлять його у нерівне становище з відповідачем, а також що, кредитний договір був укладений ним під впливом помилки, щодо його прав та обов`язків, оскільки через хворобу очей він не зміг прочитати умови договору, і ґрунтуючись лише на усних поясненнях працівника банку, вважав що кредитний договорі йому як інваліду видається тільки під 0.01% річних.

Відповідач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «ПУМБ», що підтверджується повідомленням про заборгованість (а.с. 27), укладено кредитний договір № 0 на споживчі цілі, строк кредитного договору 12 місяців під 0.01 % річних, а також договір карткового рахунку та договір страхування № 2070, за яким банк зобов`язувався відкрити картковий рахунок на ім`я позивача, випустити платіжну картку міжнародної платіжної системи «Master Card» з овердрафтом у межах максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000 грн.

За період з серпня по вересень 2018 року Банком через невиконання умов договору карткового рахунку ОСОБА_1 нараховано заборгованість за вказаним договором у розмірі 8 443 грн. 98 коп. (а.с.7).

У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про визнання недійсним вказаного кредитного договору з декількох підстав:

-у зв`язку із порушенням приписів п.3, 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки правочин ставить позичальника у нерівне становище з позикодавцем;

-порушення ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України вчинення правочину під впливом помилки щодо прав та обов`язків позичальника за кредитним договором.

Справа у суді першої інстанції розглянута без участі сторін.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно до положень ст.ст. 626, 638, 640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1056 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Водночас, відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян регулюються і Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

Згідно ж, зі ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Статтями 18, 21, 22 Закону визначено, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Також права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушуються свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення, при наданні умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачам однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, ціну продукції визначено неналежним чином.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно наявність однозначно таких ознак: по перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін; по- третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону, на які посилається позивач, права позивача в будь-якому разі вважаються порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору та порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Як вбачається зі змісту договору відповідачем дотримано зазначених вимог закону при укладенні цього договору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив, що до підписання договору був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та умови кредитування карткового рахунку (у формі овердрафту), а також орієнтовною сукупною вартістю кредиту, зокрема: орієнтовною вартістю кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позивач мав право на достатню інформацію, що дозволяло йому зробити розумний вибір між конкуруючими банківськими установами, які надають фінансові послуги.

Таким чином, висновки місцевого суду про те, що при укладенні спірного договору кредиту сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, позичальник, погодившись з умовами договору підписав його та скористався частиною наданих кредитних коштів, тим самим підтвердивши своє волевиявлення та дійсність договору, є обґрунтованими.

Не можуть бути взяті до уваги твердження позивача, що внаслідок поганого зору він не читав кредитний договір з огляду на те, що особа, підписавши кредитний договір, виявила бажання користуватися кредитними коштами, а тому повинна чітко усвідомлювати, що отримавши кошти в кредит, вона зобов`язана повернути їх до банку у розмірі та на умовах, що встановлені договором, який вона особисто уклала із банком. Крім того, слід враховувати, що сплата процентів за цим кредитним договором це також його обов`язок. При цьому Банк зобов`язаний надати споживачу всю інформацію про умови кредитування, а споживач докладати максимальних зусиль для ознайомлення з цією інформацією. Водночас ознайомлення з такою інформацією є правом споживача, яке він реалізовує на свій розсуд. У разі виникнення у позичальника скрутного матеріального становища, такі обставини не звільняють його від зобов`язань за кредитним договором.

Також за положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце.

Між тим, з огляду на викладені у позовній заяві факти обґрунтування позову, встановлені судом обставини та надані докази, позивач чітко та однозначно не зазначив відносно яких прав та обов`язків вчинення правочину він помилявся при укладенні спірного договору та які б свідчили про його неправильне уявлення про обставини укладення договору кредиту, а тому районний суд зробив правильний висновок про недоведеність такої правової підстави недійсності правочину як вчинення правочину під впливом помилки.

Твердження позивача, що при укладенні договору кредиту він помилявся щодо розміру процентної ставки, є безпідставними, оскільки розмір процентної ставки є однією з основних умов договору кредиту, яка зазначена в оспорюваному позивачем кредитному договорі. Посилання ОСОБА_1 на те, що він розраховував на розмір процентної ставки, яка дорівнює розміру за попереднім договором кредиту на придбання обігрівача, не може вважатися помилкою у правовому розумінні для підстав недійсності правочину, визначеної ст. 229 ЦК України.

З урахуванням встановлених обставин та наведених правових норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним ОСОБА_1 у його позовній заяві, яким районним суд дав відповідну правову оцінку та з якою погоджується колегія суддів. Ці доводи скарги не спростовують висновків районного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.