ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» травня 2019 року

м. Харків

справа № 622/756/18-ц

провадження № 22ц/818/2675/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_6 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Золочівська районна державна адміністрація Харківської області,

треті особи - старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шиндель В.А., ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник відповідача - Агаєва С.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року в складі судді Шабас О.С.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Золочівської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шиндель Володимир Анатолійович, ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправним, скасування рішення та визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2014 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, на підтвердження якого 02 липня 2015 року видано розписку про отримання ОСОБА_5 у борг 174 000,00 доларів США зі строком повернення до 10 липня 2015 року.

Вказав, що ОСОБА_5 не погасив існуючу заборгованість у добровільному порядку, внаслідок чого рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06 липня 2016 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 174 000,00 доларів США з відстрочкою виконання рішення до 31 грудня 2016 року.

Зазначив, що 05 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного рішення суду та винесено постанову про арешт майна боржника, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Вказав, що з квітня по вересень 2017 року державним виконавцем неодноразово здійснювались виїзди за місцем фактичного проживання боржника з метою перевірки його майнового стану, однак боржник ухилявся від проведення виконавчих дій.

Зазначив, що в процесі виконання рішення описано та арештовано рухоме майно боржника, від реалізації якого в подальшому отримано 77 073,14 грн., що є не достатнім для погашення суми боргу, внаслідок чого державний виконавець зобов`язаний звернути стягнення на нерухоме майно, тобто вищевказаний будинок.

Однак, ОСОБА_5 , ухиляючись від виконання рішення суду, з метою унеможливлення звернення стягнення на будинок, 05 вересня 2017 року зареєстрував у ньому ОСОБА_4 та 07 вересня 2017 року зареєстрував її малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які не є членами його родини.

Зазначив, що вищевказаний будинок не є єдиним житлом боржника, яким можуть користуватися члени його родини та інші особи за його згодою. Крім того, малолітня ОСОБА_3 має право на користування житлом за місцем проживання її батька - ОСОБА_7

Вказав, що на виконання вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень старший державний виконавець Шиндель В.А. звернувся з поданням до органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації Харківської області про надання згоди на продаж зазначеного будинку, у якому зареєстрована малолітня дитина.

Зазначив, що розпорядженням Золочівської районної державної адміністрації Харківської області №348 від 29 листопада 2017 року, яке винесено із врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини від 16 листопада 2017 року, заборонено відчуження спірного житлового будинку, в якому зареєстрована та має право користування малолітня ОСОБА_3 до досягнення нею вісімнадцятирічного віку.

Вказав, що рішення комісії з питань захисту прав дитини від 16 листопада 2017 року є протиправним, оскільки перешкоджає виконанню рішення суду та позбавляє стягувача права на отримання присуджених коштів, які є його власністю.Крім того, під час його прийняття не враховано, що ОСОБА_5 надав згоду на реєстрацію дитини у належному йому будинку після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з нього коштів з метою ухилення від його виконання.

Зазначив, що в процесі досудового розслідування за фактом ухилення ОСОБА_5 від виконання рішення суду слідчим та державним виконавцем проведено огляд житлового приміщення, в ході якого ознак проживання малолітньої дитини встановлено не було. При цьому виявлено, що у будинку відсутні будь-які дитячі речі та предмети побуту, необхідні для нормальної життєдіяльності дитини.

Вказав, що дитина з моменту народження була зареєстрована за іншим місцем проживання, а також має право користуватись житловим приміщенням, яке знаходиться у власності та користуванні її батьків, проте, під час прийняття оскаржуваного рішення органу опіки та піклування питання щодо причин зміни місця проживання дитини, наявності у неї права проживання в іншому житловому приміщенні не досліджувались.

Крім того, ОСОБА_5 не пояснив, чому дитина зареєстрована у його будинку, де вона фактично мешкає, чи мешкають у будинку її батьки, чи не позбавлені вони батьківських прав тошо.

Зазначив, що обставини, які згідно Сімейного Кодексу України є підставами для відмови в наданні дозволу на реалізацію будинку, відсутні.

Вказав, що розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області №348 від 29 листопада 2017 року є незаконним, оскільки заборона відчуження нерухомого майна без відповідних підстав та без звернення до нотаріуса для вчинення таких дій виходить за межі її повноважень.

Зазначив, що державний виконавець вдруге звернувся до органу опіки та піклування з поданням щодо надання дозволу на реалізацію будинку, проте у повторному розгляді подання відмовлено.

Просив визнати протиправним та скасувати рішення комісії з питань захисту прав дитини при Золочівській районній державній адміністрації від 16 листопада 2017 року щодо відмови у наданні згоди на продаж будинку АДРЕСА_1 ; визнати протиправним та скасувати розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області № 348 від 29 листопада 2017 року про заборону відчуження спірного житлового будинку, в якому зареєстрована та має право користування малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею вісімнадцятирічного віку; визнати протиправними дії Золочівської районної державної адміністрації Харківської області щодо відмови у повторному розгляді подання старшого державного виконавця Шинделя В.А. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право на користування яким має дитина від 21 лютого 2018 року; зобов`язати Золочівську районну державну адміністрацію Харківської області розглянути подання старшого державного виконавця Шинделя В.А. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право на користування яким має дитина від 21 лютого 2018 року.

Ухвалою Золочівського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року задоволено клопотання представників ОСОБА_6 та залишено без розгляду позовні вимоги про визнання протиправними дій Золочівської районної державної адміністрації Харківської області щодо відмови у повторному розгляді подання старшого державного виконавця Шинделя В.А. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право на користування яким має дитина від 21 лютого 2018 року; зобов`язання Золочівської районної державної адміністрації Харківської області розглянути подання старшого державного виконавця Шинделя В.А. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право на користування яким має дитина від 21 лютого 2018 року.

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року позов ОСОБА_6 - задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення комісії з питань захисту прав дитини при Золочівській районній державній адміністрації від 16 листопада 2017 року щодо відмови у наданні згоди на продаж будинку АДРЕСА_1 ; визнано протиправним та скасовано розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області № 348 від 29 листопада 2017 року про заборону відчуження житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована та має право користування малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею вісімнадцятирічного віку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірні правовідносини не є сімейними, отже, до них не застосовуються положення Сімейного Кодексу України, тому оспорюване розпорядження органу опіки та піклування не має відповідати його вимогам; що законом не встановлено вимог до змісту рішень про надання або відмову у наданні дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, отже, формулювання відмови у наданні дозволу як заборони на відчуження майна не суперечить законодавству; що відповідачем як органом, на який покладається обов`язок захищати права дитини, під час прийняття оскаржуваного рішення мають бути досліджені обставини, які можуть негативно вплинути на права дитини, зменшити їх або обмежити, і лише у разі відсутності таких обставин і гарантування збереження прав дитини на житло може бути надано дозвіл на відчуження майна, при цьому, будь-які інші питання, зокрема, щодо законності реєстрації місця проживання дитини, не є предметом дослідження органу опіки та піклування; що рішення органу опіки та піклування жодним чином не порушує права позивача, який не є власником чи користувачем будинку, а має лише право грошової вимоги; що у нього є інше нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення в порядку виконання рішення суду.

02 травня 2019 року та 14 травня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_6 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких ОСОБА_6 вважав, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. При цьому зазначив, що суд першої інстанції правильно врахував неможливість застосування статті 177 Сімейного Кодексу України, на яку посилалась при постановленні рішення Золочівська районна державна адміністрація, оскільки відсутні зазначені в цій статті особливий суб`єктний склад, такий як батьки дитини, та об`єкт правовідносин, а саме майно, право на яке має дитина. Зазначена стаття поширюється на випадки управління батьками майном, належним дитині. В цьому випадку малолітня дитина не має ані права власності, ані права користування житловим будинком, що належить третій особі ОСОБА_5 , який не є її батьком. Малолітня дитина ніколи фактично не проживала та не проживає у спірному будинку, оскільки проживає разом зі своїми батьками за місцем їх фактичного проживання. Вона не є родичем третьої особи, не є членом її сім`ї. При постановленні рішення Золочівською районною державною адміністрацією ці обставини не досліджувались та не перевірялись. Вказав, що рішення Золочівської районної державної адміністрації зводить нанівець його право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушує його право на ефективний юридичний захист в національному органі, яке закріплено в статті 13 Конвенції, оскільки він фактично позбавлений права на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що рішення комісії з питань захисту прав дитини при Золочівській районній державній адміністрації від 16 листопада 2017 року щодо відмови у наданні згоди на продаж будинку та розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області № 348 від 29 листопада 2017 року про заборону відчуження житлового будинку не відповідають вимогам закону, прийняті формально, лише з мотивів наявності реєстрації дитини у домоволодінні, яка не підтверджує право користування приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Золочівського районного суду Харківської області у справі №622/877/15-ц від 06 липня 2016 року стягнуто на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_5 174 000,00 доларів США за договором позики від 02 липня 2015 року; допущено відстрочку виконання судового рішення до 31 грудня 2016 року, а також стягнуто судовий збір у розмірі 3775,80 грн.

З березня 2017 року на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження ВП №53714823 з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суми боргу у розмірі 174 000,00 доларів США за договором позики від 02 липня 2015 року та 3775,80 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

В ході примусового виконання судового рішення встановлено, зокрема, що боржнику на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані його дружина ОСОБА_8 та повнолітня дочка ОСОБА_9

15 серпня 2017 року державним виконавцем з залученням працівників Золочівського ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області, понятих та представника стягувача складено постанову про опис та арешт майна боржника ВП№53714823, якою описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 вересня 2017 року та 07 вересня 2017 року відповідно у вищезазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 вересня 2017 року державним виконавцем в присутності дружини боржника - ОСОБА_8 та його уповноваженого за довіреністю представника ОСОБА_10 , з залученням понятих складено дві постанови про опис та арешт майна боржника ВП № 53714823, якими описано та накладено арешт на 14 предметів меблі, які належать боржнику та знаходяться у будинку АДРЕСА_1 . Згідно висновків звіту про оцінку майна загальна вартість описаного рухомого майна боржника становила 59 1787,00 грн., що в 70 разів менше від залишку суми боргу. 24 жовтня 2017 року зазначене майно передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів ДП «Сетам».

При цьому, при здійсненні опису та арешту майна боржника у вказаному будинку ознак проживання малолітньої дитини та її речей встановлено не було.

За листом державного виконавця на реалізацію нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_5 , а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 Золочів АДРЕСА_1 15 листопада 2017 року комісією у складі начальника служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Назаренко А.В., начальника СП Золочівського ВП Аруна М.Л., головного спеціаліста ССД Шумейко Д.Р. складено акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_5 , до складу якої увійшли ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказано, що у спірному будинку проживає родина разом з малолітньою дитиною. В будинку присутні дитячі речі, одяг. Мати та малолітня дитина мають окрему кімнату з власними речами.

16 листопада 2017 року проведено засідання комісії з питань захисту прав дітей при Золочівській районній державній адміністрації, на якому заслухали питання за листом Відділу примусового виконання рішень Харківського управління державної виконавчої служби про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, право користування яким має дитина. Приймаючи рішення комісія зазначила, що відповідно до довідки Золочівської селищної ради від 08 вересня 2017 року у будинку зареєстровано 3 особи та одна малолітня дитина. Службою у справах дітей райдержадміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання. Виявлені у наявності дитячі речі, одяг, іграшки, продукти харчування, притаманні дитячому раціону, речі дитячої гігієни. Складений акт обстеження засвідчений підписами членів комісії, з яким ознайомилась дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_8 . На підставі викладеного прийнято рішення заборонити відчуження спірного житлового будинку, в якому зареєстрована та має право користування малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею вісімнадцятирічного віку.

Розпорядженням Золочівської районної державної адміністрації Харківської області від 29 листопада 2017 року №348, прийнятим на підставі вказаного рішення комісії, заборонено відчуження спірного житлового будинку, в якому зареєстрована та має право користування малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею вісімнадцятирічного віку.

21 лютого 2018 року державний виконавець вдруге звернувся до голови органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації з аналогічним листом. Проте, з листа голови Золочівської районної державної адміністрації від 14 березня 2018 року №02-28/634 вбачається, що повторний розгляд цього питання визнано недоцільним.

Листом Служби у справах дітей Харківської обласної держаної адміністрації від 15 листопада 2018 року №01-39/3300 ОСОБА_6 надано відповідь, в якій роз`яснено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається органом опіки та піклування за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, яке видається заявникам службою у справах дітей.

У зазначеному у зверненні випадку орган опіки та піклування мав з`ясувати фактичні причини реєстрації дитини в житлі саме після отримання власником цього житла документів щодо звернення стягнення на належний йому житловий будинок; наявність права власності та/або права користування в іншому житлі; переконатись у тому, що дії батьків не суперечили правам малолітній дитині та забезпечували виконання їх обов`язку по забезпеченню усім необхідним майном, яке допомагатиме у вихованні та розвитку дитини, передбаченого статтею 176 СК України.

Орган опіки та піклування має об`єктивно і вчасно розглядати заяви (звернення) про надання дозволу щодо майна, в якому дитина має право власності або користування, перевіряти викладені в них факти, приймати відповідні рішення про надання дозволу або про відмову в наданні згідно з встановленим законодавством порядком за фактом надходження такої заяви.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин конкретної справи, не може бути виправданим.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції ЄСПЛ розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами були: кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40).

У рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 06 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини 1 статті 50 цього Закону звернення стягнення на об?єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів.

Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочином.

А відтак відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу, і така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року (справа № 753/5007/16-ц, провадження № 61-1521 св 17).

Отже, реалізація арештованого майна в межах виконавчого провадження має наслідком виникнення, зміни та припинення цивільних прав, зокрема, права власності на житло, і оформлюється відповідним договором, тобто має ознаки правочину.

При цьому, необхідність звернення до органу опіки та піклування за попереднім дозволом у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є обов?язком державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, який регламентується Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Відповідно до пункту 28 розділу VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування).

Статтею 5 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своєї компетенції, забезпечують захист особистих і майнових прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частин 4, 5 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди щодо вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір щодо нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

На виконання вимог частини 10 статті 177 Сімейного кодексу України Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до пункту 67 цього Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Рішення районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду.

Матеріали справи свідчать про те, що малолітня дитина зареєстрована в житловому будинку під час примусового виконання судового рішення. Ані під час ухвалення судового рішення, ані під час опису та арешту майна вона не була зареєстрована в спірному будинку. Ніяких родинних стосунків з власником будинку вона немає.

В суді апеляційної інстанції представники сторін цього не заперечували.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи слід зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що орган опіки та піклування при постановленні рішення не з`ясував вік дитини та членів її родини, фактичних причини її реєстрації в житлі; наявності права власності та/або права користування в іншому житлі малолітньої, а також не переконався в тому, що дії батьків не суперечили правам їхньої малолітньої дитини та забезпечували виконання їх обов`язку по забезпеченню усім необхідним майном, яке допомагатиме у вихованні та розвитку дитини, передбаченого статтею 176 СК України.

Натомість, комісією взагалі не з`ясовано, хто є батьками ОСОБА_3 , де вони фактично проживають, більш того, відомості про батька дитини взагалі відсутні.

В порушення своїх обов`язків органом опіки та піклування не встановлено, ким дитина є боржнику, чи є вона членом його родини, чи поширюються щодо неї гарантії, передбачені статтями 405 ЦК України, 156 ЖК Української РСР.

Так, згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Разом з тим, слід враховувати, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтями 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Стаття 405 ЦК України передбачає право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Стаття 156 ЖК Української РСР визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Матеріали справи свідчать про те, що Комісією під час ухвалення рішення і районною державною адміністрацією при прийнятті оскаржуваного розпорядження №348 не з`ясовано, чи має дитина за цією адресою лише місце реєстрації або ж має право на користування житлом, що не є тотожними, та на яких підставах.

Також, органом опіки та піклування не встановлено, де зареєстрований та проживає сам власник будинку ОСОБА_5 , оскільки як вбачається з наданого акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_5 не проживає в спірному будинку.

Крім того, у матеріалах справи наявний лише витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей при Золочівській районній державній адміністрації від 16 листопада 2017 року, відповідного рішення, прийнятого за його результатами, до суду взагалі не надано.

За умов не встановлення органом опіки та піклування зазначених обставин, висновок щодо відмови у наданні дозволу щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, у якому зареєстрована дитина, є передчасним, оскільки відсутнє підтвердження того факту, що дитина дійсно має право користування зазначеним житловим приміщенням, та не має іншого місця проживання, тому, у разі відчуження майна її права будуть обмежені.

Як вбачається з оскаржуваного розпорядження Золочівської районної державної адміністрації від 29 листопада 2017 року №348 орган опіки та піклування дійшов висновку про заборону відчуження житлового будинку, в якому зареєстрована та має право користування дитина.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація вживає заходів щодо соціального захисту дітей, віднесених до її компетенції законом.

Відповідно до частини 5 статті 177 Сімейного кодексу України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено відповідні обставини, передбачені цієї статтею.

За змістом статті 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону їх відчуження, зокрема, за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона.

З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що заборона відчуження нерухомого майна належить до компетенції нотаріуса, до якого орган опіки та піклування має право звернутися для вчинення таких дій. Водночас, до компетенції місцевої державної адміністрації вжиття таких заходів не відноситься.

За таких умов оспорюване розпорядження Золочівської районної державної адміністрації Харківської області №348 від 29 листопада 2017 року не відповідає вимогам закону та обсягу її повноважень.

Посилання ОСОБА_5 щодо того, що спірні правовідносини не є сімейними, отже до них не застосовуються положення Сімейного Кодексу України, тож оспорюване розпорядження органу опіки та піклування не має відповідати його вимогам, є безпідставними, оскільки статтею 177 СК України передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, а пунктом 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини прямо передбачено, що орган опіки та піклування може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Той факт, що у даному разі за дозволом на відчуження майна звернулись не батьки дитини, а державний виконавець, не виключає поширення на виниклі правовідносини норм сімейного законодавства, які регулюють аналогічні відносини.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що законом не встановлено вимог до змісту рішень про надання або відмову у наданні дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, отже формулювання відмови у наданні дозволу як заборони на відчуження майна не суперечить законодавству, є необґрунтованими, оскільки органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та повноваження щодо заборони відчуження майна не входять до компетенції районної державної адміністрації.

Твердження ОСОБА_5 . щодо того, що питання законності реєстрації місця проживання дитини не є предметом дослідження органу опіки та піклування, не можуть бути взяті до уваги, оскільки під час прийняття рішення органом опіки та піклування мають бути враховані всі обставини, що свідчать про можливість порушення або відсутність порушень прав дитини.

Посилання ОСОБА_5 щодо того, що рішення органу опіки та піклування жодним чином не порушує права позивача, який не є власником чи користувачем будинку, а має лише право грошової вимоги, судовою колегією не приймаються, оскільки оскаржуване рішення органу опіки та піклування є перешкодою для проведення відповідних виконавчих дій з реалізації майна боржника на виконання рішення суду, тоді як кошти, присуджені на підставі судових рішень у розумінні ЄСПЛ належать до майна особи, право власності на яке є непорушним, а також неможливість домогтися виконання рішення суду становить втручання у право особи на мирне володінням майном.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо того, що у нього є інше нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення в порядку виконання рішення суду, є безпідставними, оскільки доказів наявності іншого нерухомого майна матеріали справи не місять.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Виходячи з того, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу - залишити без задоволення, судове рішення - залишити без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.