ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 391/11/17

провадження № 22-ц/4809/402/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Кіселика С. А., Дьомич Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах

дітей Компаніївської районної державної адміністрації Кіровоградської області,

Компаніївський районний сектор Державної міграційної служби в Кіровоградській

області,

приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу

Кіровоградської області Любарська Людмила Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області (суддя Мумига І. М.) від 15 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

05 січня 2017 року ОСОБА_1 , зазначивши що вона діє у власних інтересах та інтересах її дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Компаніївської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Компаніївський районний сектор Державної міграційної служби в Кіровоградській області, приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Любарська Л. А., про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 31 липня 2013 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2013 року.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 14 серпня

2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того вона має ще одного сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання вони з чоловіком придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 . У липні 2013 року ОСОБА_4 та її батько - ОСОБА_6 вирішили відчужити зазначений будинок, а за отримані від продажу кошти придбати для неї та її дітей інше житло. Вона надала згоду на це. 31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , а 16 серпня 2013 року між ними укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодіння. В середині 2014 року вона дізналося, що її місце проживання перереєстровано за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Однак вона проживала із своїми дітьми у придбаному її батьком будинку по АДРЕСА_3 , де проживали також її сестра зі своєю сім`єю. Влітку 2016 року ОСОБА_6 повідомив, що зазначений будинок не належить їй та запропонував виселитися із нього. Посилаючись на те, що відносно неї та її дітей були вчинені шахрайські дії, істотні умови укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу майна, право на яке мають її діти, їй не були відомі, дозвіл органу опіки та піклування на укладення зазначених договорів відсутній, просила визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 31 липня 2013 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2013 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_4 не повідомив нотаріуса про проживання своєї неповнолітньої дитини у зазначеному будинку та не отримав дозволу органу опіки та піклування на укладення такого правочину, чим порушив житлові права дитини. Оскільки зазначений договір укладено з порушенням норм діючого законодавства, то підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_4 для обслуговування будинку. Доводи ОСОБА_5 про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності визнано безпідставними, оскільки про порушення прав малолітніх дітей позивачеві стало відомо влітку 2016 року, тоді як відповідно до частини четвертої статті 258 ЦК України строк позовної давності до нікчемних правочинів становить десять років.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач ОСОБА_5 оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Просила скасувати його і ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_1

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Твердження позивача про належність їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності спірного будинку з господарсько-побутовими будівлями є хибним так, як ОСОБА_4 придбав це майно до укладення ним шлюбу з ОСОБА_1 Це майно також не належить дітям позивача, які у вказаному будинку не проживали та зареєстрованими не були. Фактично вони проживали разом з батьком позивача - ОСОБА_6 Суд невірно визначив початок перебігу позовної давності та необґрунтовано відмовив у застосуванні наслідків його спливу.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5

Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідач ОСОБА_5 та її представник - адвокат Туз В. Ж. підтримали апеляційну скаргу.

Позивачу ОСОБА_1 неодноразово направлялися апеляційним судом судові повістки на вказану нею зареєстровану адресу місця проживання ( АДРЕСА_2 , (т. 1 с. 15) та місця тимчасового проживання ( АДРЕСА_4 , (т. 1 с. 16), але судові повістки не вручено у зв`язку з тим, що позивач за вказаними адресами фактично не проживає. Позивач не повідомила суд про зміну місця проживання.

Представник позивача - адвокат Гольфіндер С. К. повідомлений про час, дату і місце розгляду справи належним чином, але в судове засідання він не з`явився, надіслав засобами електронного зв`язку клопотання про розгляд справи без його участі (т. 2 с. 81).

Відповідач ОСОБА_4 повідомлений по час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи без його присутності (т. 2 с. 99).

Компаніївська районна державна адміністрація, в особі служби у справах дітей, повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направила.

Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області свого представника в судове засідання не направило, а подало клопотання про розгляд справи без його присутності.

Приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Любарська Л. А. повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

На підставі договору купілі-продажу він 19 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Солодовою Л. А. відповідач ОСОБА_4 набув у ОСОБА_7 право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

З 14 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбу, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про право власності від 08 cерпня 2013 року ОСОБА_4 був власником земельної ділянки 0,25 га для обслуговування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , право на яку набув в результаті приватизації (п. 8 договору від 16 серпня 2013 року).

31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір

купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року, оскільки був придбаний до укладення між сторонами шлюбу.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 31 липня 2013 року він підтвердив, що відчужуваний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 являється особистою власністю позивача, так як придбаний до шлюбу, тому осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний житловий будинок не має.

16 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконкому Мар`ївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області від 03 листопада 2016 року № 754 згідно погосподарського обліку сільської ради, у період з 28 серпня 2008 року по 02 серпня 2013 року по АДРЕСА_1 була зареєстрована та проживала ОСОБА_1

Згідно з довідки виконкому Червоновершківської сільської ради Компаніївського району Кровоградської області від 03 листопада 2016 року № 562-02-25 ОСОБА_1 зареєстрована, але не проживає на території Червоновершківської сільської ради по АДРЕСА_2 з 30 серпня 2013 року, до складу її сім`ї входять: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки Компаніївської селищної ради Кіровоградської області

від 03 листопада 2016 року № 2097 ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_4 без реєстрації.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Справа розглядається судом апеляційної інстанції повторно.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2017 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_5 було відхилено а рішення Компаніївского районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року залишено без змін, та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що суд не з`ясував всіх фактичних обставин справи, зокрема чи мали малолітні діти право на користування спірним житлом, не встановили місця проживання та реєстрації малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 31 липня 2013 року. Без з`ясування обставин щодо місця проживання та реєстрації малолітніх дітей на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, наслідком чого може бути порушення, чи відсутність порушення їх житлових прав, та без встановлення коли саме позивач могла довідатися про порушення прав неповнолітніх дітей, а відтак застосування чи відсутність підстав для застосування позовної давності (постанова від 07 листопада 2018 року).

Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого, часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України, 2017 року).

Аналогічні за змістом норми місти ст. ст. 10, 60 ЦПК України (2004 року), які діяли на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення обставин, якими сторона, яка звернулася до суду, обґрунтовує порушення своїх прав покладається на неї, крім випадків передбачених ст. 82 ЦПК України.

Обов`язок доказування обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, покладається на позивача. Відповідач зобов`язаний доказувати обставини, якими обґрунтовано його заперечення на позов.

На підставі наданих позивачем доказів суд першої інстанції вважав встановленим, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем ОСОБА_1 були зареєстровані та проживали її неповнолітні діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте ці обставини не можна вважати доведеними.

Довідка виконкому Мар`ївської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області від 03 листопада 2016 року № 754, на яку посилався суд першої інстанції, містить інформацію лише щодо місця реєстрації та проживання позивача, що не є беззаперечним доказом проживання в спірному будинку неповнолітніх дітей.

Натомість, у судовому засіданні 22 березня 2017 року свідок ОСОБА_6 (батько позивача, дід її дітей) зазначав, що діти проживають разом з ним, ходять за місцем його проживання до школи.

Крім того, у заяві від 31 липня 2013 року ОСОБА_4 стверджував, що відчужуваний нимжитловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , являється його особистою власністю. Малолітні та неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи не мають права користуванням житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями.

Те саме ним зазначено у п. 1.5. тексту договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2013 року.

Інші докази щодо місця проживання дітей у спірному житлі суд першої інстанції в своєму розпорядженні не мав.

В ході обох розглядів справи в суді апеляційної інстанції сторони по справі, зокрема позивач, доказів фактичного місця проживання дітей у будинку їх батька на час укладення оспоруваних договорів не надали.

Частиною 1 ст. 405 ЦК Українивизначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частино 4 ст. 29 ЦК України встановлена презумпція місця проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, - місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у даній справі презумпція проживання дітей позивача разом з нею у спірному будинку спростована показаннями свідка ОСОБА_6 та письмовими доказами: нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 (батька малолітнього ОСОБА_3 ), які відповідають вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності доказів та яким суд першої інстанції не дав належної оцінки і не спростував їх.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 31 липня 2013 року, при цьому ОСОБА_1 висловила згоду на укладення цього договору, після чого висилилася з житлового будинку, а вже 30 серпня 2013 року зареєстровано нове місце її постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач не посилалася на те, що за її новим зареєстрованим місцем проживання не можуть проживати її діти, відповідних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надала.

У зв`язку з цим апеляційний суд вважає недоведеним факт порушення прав малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 внаслідок укладення оспорюваних позивачем договорів.

Сам факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення ОСОБА_4 оспорюваних договорів не являється достатньою підставою для визнання їх недійсними.

Та обставина, що позивач без поважних на те причин не бажала проживати за новим зареєстрованим місцем проживання не має значення для вирішення цього спору та не доводить обґрунтованість пред`явлених позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції не дав оцінки доводам позивача про те, що спірний житловий будинок являвся спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , якої вона позбулася через вчинене відносно неї шахрайство.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

У справі встановлено, що спірне домоволодіння ОСОБА_4 придбав 19 квітня 2006 року, а шлюб між ОСОБА_1 і ним укладено 14 серпня 2006 року, тобто це майно придбано відповідачем до укладення і вона являється його особистою власністю.

За змістом ст. 256, ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, наслідки спливу позовної давність застосовується судом за умови доведеності факту порушення прав позивача.

Оскільки позивач не довів порушення його прав та прав його малолітніх дітей внаслідок укладення оспорюваних договорів, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд не вирішує заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмовою в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 31 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

С. А. Кіселик