КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/2296/18 Головуючий у суді І інстанції Віговський С.І.
Провадження № 22-ц/824/6141/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на навчання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, з урахуванням витрат понесених нею за минулий час, а саме за останні три роки відповідно до статті 194 СК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком їх спільної дитини ОСОБА_3 , який навчається на третьому курсі денної форми навчання в Білоцерківському національному аграрному університеті на платній основі, що потребує значних витрат. Відповідач мав сплачувати аліменти на сина до досягнення ним повноліття на підставі рішення суду від 21 червня 2000 року, однак допустив виникнення заборгованості, розмір якої станом ІНФОРМАЦІЯ_2 становив 94 440,25 грн. Ухвалою суду від 22 травня 2006 року відповідача було оголошено в розшук. У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку допомогу на утримання сина не надає, хоча він її потребує, а позивач з вересня 2016 року самостійно забезпечує його усім необхідним, оплачує навчання та проживання в гуртожитку, остання була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 1 вересня 2016 року і до закінчення сином навчання, тобто до 1 липня 2020 року, але не більше ніж до досягнення ним двадцятитрьохрічного віку. Допущено обов`язкове негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, відповідач, через свого представника - адвоката Григор`єва А.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме стягнути з нього аліменти в розмірі 1 700,00 грн, починаючи з дня пред`явлення позову і до закінчення сином навчання.

На обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що рішення суду ухвалено за відсутності будь-кого з учасників справи, не повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання. Поданий від імені ОСОБА_2 позов підписаний представником ОСОБА_4 , в якого не має повноважень на вчинення такої процесуальної дії, адже в доданій довіреності передбачено лише право представника на пред`явлення позову, при тому, що ця довіреність не відповідає вимогам закону в частині територіальної юрисдикції органу місцевого самоврядування, який її посвідчив. На час подачі позову заборгованості по аліментах у відповідача не було, навпаки була здійснена переплата в розмірі 23 146,62 грн, і в розшуку він не перебував та не перебуває. Доказів щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків не надавалось, як і доказів того, що позивач намагалася вирішити підняті нею питання в добровільному порядку. Позивачем необґрунтовано розмір аліментів у твердій сумі в розмірі 2 500,00 грн, оскільки згідно договору від 26 серпня 2016 року про надання освітніх послуг між Білоцерківським національним аграрним університетом та фізичною особою, вартість навчання ОСОБА_3 складає 7 100,00 грн на рік. Крім того, оскаржуваним рішенням аліменти стягнуто з 1 вересня 2016 (за минулий час), однак згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-401/2000 аліменти вже були присуджені на утримання сина ОСОБА_3 по ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто судом допущено подвійне стягнення аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за довіреністю - ОСОБА_4 . просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, аоскаржуване рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Проте даний відзив не може бути прийнятий до уваги апеляційного суду, оскільки в порушення вимог частини 4 статті 360 ЦПК України до нього не доданодоказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а саме третій особі ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з тим, що позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, сукупний розмір яких за шість місяців не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи згідно ухвали суду від 23 квітня 2019 року здійснено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 20 листопада 1998 року по 9 серпня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин залишився проживати разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

На підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 червня 2000 року у справі № 2-401/2000з відповідача на користь позивача стягувалися аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходу громадян, починаючи з 14 червня 2000 року і до повноліття дитини.

На даний час повнолітній ОСОБА_3 навчається на третьому курсі екологічного факультету денної форми навчання в Білоцерківському національному аграрному університеті, плата за навчання в якому складає 7 100,00 грн на рік та 28 400,00 грн за весь запланований термін навчання з 1 вересня 2016 року до 1 липня 2020 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син сторін навчається у навчальному закладі, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а його батько - відповідач у справі має можливість таку допомогу надавати в заявленому розмірі 2 500,00 грн щомісячно та під час розгляду справи визнав позов в повному обсязі, а відтак аліменти підлягають стягненню у тому числі і за минулий час.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому, СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (стаття 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Пред`являючи позов, ОСОБА_2 , посилаючись на норми статтей 185, 194, 199, 200 СК України зазначала, що повнолітній син потребує матеріальної допомоги батька, оскільки її доходу не вистачає для понесення усіх витрат, пов`язаних з оплатою навчання та проживання дитини. Починаючи з вересня 2016 року вона самотужки оплачує навчання сина в університеті в розмірі 7 100,00 грн на рік та його проживання в гуртожитку в розмірі 5 640,00 грн на рік, натомість відповідач маючи матеріальну можливість підтримувати сина на належному рівні, ухиляється від такого батьківського обов`язку.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, ОСОБА_1 , через свого уповноваженого на те представника ОСОБА_6 , подав письмову заяву про визнання позову в повному обсязі та просив направити виконавчий лист за адресою проживання представника.

Згідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина 1 статті 64 ЦПК України).

Відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого участині 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши вимоги вказаних вище норм права та обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність усіх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у заявленому розмірі, адже повнолітній ОСОБА_3 , який є сином сторін у справі, перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, протягом двох років продовжує платне навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги батька, тому останній зобов`язаний утримувати його до досягнення двадцяти трьох років, оскільки може надавати таку матеріальну допомогу, що і сам визнав у відповідній заяві.

У справі не встановлено обставин, які б давали законні підстави для зменшення розміру аліментів до 1 700,00 грн на місяць, як того просив представник відповідача в апеляційній скарзі.

Разом з тим, визнання відповідачем позову в частині стягнення аліментів за минулий час в якості витрат, які уже понесла позивач, і як наслідок задоволення позову в цій частині суперечить вимогам закону, оскільки обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений в главі 16 СК України і в зазначеній главі не міститься норми про обов`язок батьків нести додаткові витрати.

Правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину встановлені статтею 185 СК України, яка міститься у главі 15 СК України та поширюється на правовідносини щодо обов`язків батьків з утримання неповнолітніх дітей, а тому її правила не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між повнолітнім та його батьком.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що норми статтей 199, 200, 201 СК України не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Посилання в позові на положення частини 1 статті 194 СК України, якою передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, є необґрунтованим, так як вказана норма стосується саме стягнення боргу по аліментам за уже виданим виконавчим листом, який виник перед його пред`явленням до виконання.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

За змістом указаної норми стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Одночасно присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Проте в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що ОСОБА_2 до звернення до суду вживала заходів щодо одержання аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання з ОСОБА_1 , але не могла їх одержати у добровільному порядку в зв`язку з винною протиправною поведінкоювідповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати.

Крім того, відповідно до рішення суду від 21 червня 2000 року у справі № 2-401/2000з відповідача на користь позивача стягувалися аліменти на утримання сина, починаючи з 14 червня 2000 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що дає підстави для висновку про те, що судом фактично стягнуто аліменти з відповідача у подвійному розмірі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,починаючи з 1 вересня 2016 року, тобто від дня навчання у навчальному закладі.

За правилом частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалено за відсутності будь-кого з учасників справи, не повідомлених належним чином по дату, час і місце судового засідання не заслуговують на увагу, адже справа підлягала розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ухвали суду від 26 вересня 2018 року про відкриття провадження у справі і незважаючи на те, що один представник відповідача подав заяву про визнання позову, а інший ознайомлювався з матеріалами справи, відповідного клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін ними подано не було (стаття 279 ЦПК України).

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що поданий від імені ОСОБА_2 позов підписаний представником ОСОБА_4 , в якого не має повноважень на вчинення такої процесуальної дії, то вони є надуманими та безпідставними з огляду на те, що по своїй суті підписання та/або пред`явлення позовної заяви є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва, яке у даному випадку здійснювалося представником за довіреністю від 13 вересня 2018 року, посвідченою секретарем виконавчого комітету Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області Зубович О.М. за місцезнаходженням роботодавця позивача. Дана довіреність є чинною, не скасована довірителем та не визнана недійсною в судовому порядку, тому підстав вважати її неналежним доказом, що підтверджував повноваження представника немає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню в частині зміни періоду стягнення аліментів, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, оскільки позиція представника відповідача про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права є необгрунтованою.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року в частині періоду стягнення аліментів змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи з 24 вересня 2018 року до закінчення навчання у Білоцерківському національному аграрному університеті, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

В іншій частині рішення Сквирського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Д.О. Таргоній