ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/1347/18

Головуючий у першій інстанції Балаба О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/676/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Коропського районного нотаріального округу Богуславська Людмила Петрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2019 року (місце ухвалення смт. Короп, дата складання повного тексту 12.03.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку. В обґрунтування позову посилався на те, що з 1996 року позивач проживав однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 в її житловому будинку: АДРЕСА_1 . За час проживання в домогосподарстві збудували сарай, прибудову до нього, омшаник для бджіл (сарай), підвал, проводили поточний та капітальний ремонт інших будівель. В кінці 2006 року припинили проживання однією сім`єю.

Позивач посилається, що у 2017 році дізнався про те, що у 2017 році ОСОБА_2 подарувала своєму сину ОСОБА_3 вказаний вище житловий будинок, до складу подарованого майна також входять будівлі, які є спільною сумісною власністю. Дарування будинку відбулось без згоди позивача, при укладенні договору дарування приховано обставини, які б унеможливили його нотаріальне посвідчення.

В обґрунтування належності майна позивачу та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності посилається на акт опису спільно нажитого майна від 19.12.2006.

В позові ОСОБА_1 просить визнати договір дарування житлового будинку від 15.05.2017 посвідчений приватним нотаріусом Коропського районного нотаріального округу Чернігівської області Богуславською Л.П., зареєстрований в реєстрі № 908, за яким дарувальник ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з складовими частинами об`єкта, розташований по АДРЕСА_1 недійсним.

Рішенням Коропського районного суду від 05.03.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовлено.

Рішення суду обгрунтовано тим, що позивачем не надано доказів, що в період з 2004 - 2006 роки вони з відповідачем ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати на придбання спірного майна.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 05.03.2019, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Судом безпідставно відхилено, в якості належного доказу, акт та пояснення свідків. Заявник у скарзі посилається на те, що проживав разом з ОСОБА_2 однією сім`єю з 1996 року, у спірному господарстві разом збудували сараї та провели капітальний ремонт будівель, вели спільне господарство.

У скарзі заявник посилається, що під час оформлення договору дарування ОСОБА_2 приховала від приватного нотаріуса факт перебування частини дарованого нею майна у спільній сумісній власності з позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Кравченко В.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду від 05.03.2019 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Крім того, просить стягнути з позивача на користь відповідача усі документально підтверджені понесені судові витрати по справі. В обґрунтування відзиву посилається на необґрунтованість апеляційної скарги, та законність судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з 1996 року по 2006 рік в АДРЕСА_2 Жернівка АДРЕСА_1 .

У 2006 році добровільно поділили спільно нажите майно і почали проживати в одному будинку, спільного господарства не вели, бюджети були різні. У травні 2017 року припинили спільне проживання.

18.05.2017 ОСОБА_2 передала як дарунок безоплатно у власність сину ОСОБА_3 , житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Згідно п. 2 Договору проведено державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за Дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 13 Договору відчужуване майно є особистою приватною власністю Дарувальника, про що зазначено в заяві, зміст якої доведений до ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що в період з 2004 - 2006 роки позивач з відповідачем ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати на придбання спірного майна. Судом не прийнято пояснення свідків, оскільки їх пояснення не узгоджуються між собою та не підтверджують обставин, на які посилався позивач, та не взято до уваги акт опису спільно нажитого майна.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правила статті 74 СК України на спірні правовідносини, що виникли і тривали до 01 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`ю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Так, з укладеного договору дарування житлового будинку вбачається, що сторони ОСОБА_5 В ОСОБА_6 І ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , розуміють значення, зміст, умови договору, його правові наслідки, права та обов`язки. Договір укладено та підписано за згодою сторін, посвідчено приватним нотаріусом Коропського районного нотаріального округу Чернігівської області Богуславською Л.П. (а.с. 4-5).

Відповідно до частини 1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належить одному із подружжя в порядку статті 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність.

Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, на частку майна, яка істотно збільшилась внаслідок умов, передбачених цим законом.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 , крім іншого, зазначив, що за час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу оспорюване домоволодіння, а саме господарські будівлі були перебудовані, деякі побудовані, тобто значно збільшились, як за загальною площею, так і за вартістю.

За таких обставин, для застосування передбачених статтею 62 СК України правил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували, що вартість спірного домоволодіння збільшилась з моменту його придбання та до припинення шлюбних відносин між сторонами.

Крім того, позивач звертається з позовом саме в частині визнання договору дарування житлового будинку недійсним, проте під час розгляду справи по суті, як в суді першої, так і апеляційної інстанції зазначає, що захисту підлягає його порушене право щодо господарських будівель, тобто будинок не є предметом спору.

Враховуючи викладене вище, є необґрунтованими та не дають підстав для скасування рішення місцевого суду доводи заявника, що під час оформлення договору дарування ОСОБА_2 приховала від приватного нотаріуса факт перебування частини дарованого нею майна у спільній сумісній власності з позивачем.

Як вбачається, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оскаржуваного договору дарування, стороною позивача не заявлено вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини, про визнання вказаного будинку спільним сумісним майном подружжя, не наведено підстав для визнання оскаржуваного договору дарування недійсним.

Не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду посилання заявника на акт опису спільно нажитого майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , де зазначено хлів та омшаник, оскільки перелік майна в акті не містить посилання на спірний будинок, також не можна ідентифікувати за матеріалами справи, які саме господарські будівлі позивач вважає спірними.

Крім того, відповідно до технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 79-84) вбачається, що всі господарські будівлі та споруди за вказаною адресою побудовані в період з 1947 по 1980 роки.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявником не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування порушує його права, оскільки не доведено належними і допустимими доказами обставини на які посилається позивач у позові

Відсутні також і посилання на наявність таких доказів, які підтверджують, що спірний будинок та господарські будівлі та споруди, які є приналежністю до головної речі, як це передбачено ст. 186 ЦК України, є спільною сумісною власністю, з врахуванням підстав пред"явленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального чи матеріального права, які є підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що послуги з правничої допомоги відповідачу ОСОБА_3 надавав адвокат Кравченко В.В., на підставі договору про надання правової допомоги від 15.12.2018 (а.с. 93), ордеру (а.с. 92). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 13.05.2019 ОСОБА_3 сплатила 4000 грн (а.с. 205). Матеріали справи містять розрахунок судових витрат, (суми гонорару за надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги та Ордером про надання правової допомоги) від 14.05.2019 (а.с. 206-207).

Враховуючи принцип співмірності оплати послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на участь в судових засіданнях, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції 1500,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції 1500,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Судове рішення у повному обсязі складено 17.05.2019.

Головуючий Судді: