Головуючий у 1-й інстанції Пустовойт Т.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Маріуполі апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради на ухвалу Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року у справі за позовом Виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Житлове комунальне підприємство «Керуюча компанія «Кальміуська», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ЖКП «Керуюча компанія «Кальміуська», просив визнати такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті №10 в будинку №82 по вул. Карпінського в м. Маріуполі Донецької області.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що у даній заяві об'єднано дві немайнові позовні вимоги: про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому судовий збір має бути сплачено за кожну вимогу.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року позовну заяву Виконавчого комітету Маріупольської міської ради визнано неподаною та повернуто позивачу. Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області повернути Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради сплачений судовий збір у розмірі 159,00 грн.; Зобов'язано Управлінню Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області повернути Виконкому Маріупольської міської ради Донецької області сплачений судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Маріупольської міської ради, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати, понесені позивачем при поданні апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дана позовна заява має одну вимогу немайнового характеру. Подання позову до двох відповідачів є обраним способом захисту прав позивача, оскільки позивач просить суд визнати осіб такими, що втратили право користування одним окремим приміщенням, що має АДРЕСА_1. Зазначене приміщення не розділене між відповідачами, ліжко-місця, за якими вони зареєстровані, не мають ідентифікаційних ознак.

Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.

Відповідно до ч.ч. 3,7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених ст.4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі подання позову одним позивачем до кількох відповідачів.

Згідно п.п. 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, сплачується судовий збір в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням пред'явлена до двох відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, оплачена судовим збором за ставками відповідно до Закону України «Про судовий збір» всього у розмірі 1921грн., що дорівнює однократному розміру ставки судового збору за подачу позовної заяви немайнового характеру (а.с. 1).

Разом з тим, по даній справі виконкомом Маріупольської міської ради фактично заявлено дві вимоги немайнового характеру: одна - пред'явлена до ОСОБА_2 вимоги про визнання його таким, що втратив право користування ліжко-місцем в жилому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_1; друга - пред'явлена до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування ліжко-місцем в цьому жилому приміщенні - кімнаті № 10.

Згідно із роз'ясненнями у п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що у даній справі предмет спору єдиний - спірне житлове приміщення № 10, право на яке в розумінні положень 71,72 ЖК України, відповідачі втратили внаслідок своєї відсутності в займаному приміщення понад 6 місяців без поважних причин.

Проте погодитися з цим неможливо, оскільки правовідносини виникли з двох різних договорів найму жилого приміщення; супроводжуються окремими особовими рахунками, по яких мають сплачуватись відповідні комунальні послуги окремо кожним з наймачів; відповідачі не є членами однієї сім'ї, які поєднуються спільним договором найму жилого приміщення; є різними період заселення відповідачів, видача ним окремих ордерів на займане ними в гуртожитку ліжко-місце, період реєстрації місця проживання: ОСОБА_2 проживає і зареєстрований в займаному приміщенні з 15 листопада 2013 року, а ОСОБА_3 - з 20 листопада 2013р. (а.с. 9).

Тож, спір виник з двох договорах найму жилих приміщень. А відтак, ототожнення позивачем об'єкту спору (кімната № 10) із предметом спору (двома договорами найму жилого приміщення) є не правильним. Не можна вважати, як помилково наполягає позивач, що поєднані права і обов'язки обох відповідачів, кожному з яких при заселенні було відведено по 1 ліжко-місцю у кімнаті № 10.

І у випадку задоволення вимог щодо одного з відповідачів, у виконавчого органу місцевого самоврядування породжується право вирішувати питання на розпорядження цією самостійною частиною жилого приміщення (ліжко-місце), зокрема шляхом укладення аналогічного договору найму жилого приміщення з іншими особами, що потребують житла.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач наводить доводи, що спільними діями відповідачів вчинено порушення цивільно-правового характеру щодо позивача.

Однак, ознак спільності і одночасності не вбачається, бо відповідачі не поєднані єдиним договору найму жилого приміщення, не є однією сім'єю в займаному жилому приміщенні, де дійсно, як вказує позивач, не мало б значення кількість проживаючих в жилому приміщенні членів однієї сім'ї, поєднаної єдиним договором найму жилого приміщення.

Отже заявлені позовні вимоги не пов'язані між собою, хоча і стосуються одного жилого приміщення, проте, мають самостійні предмети спору, і кожна з них є самостійним об'єктом справляння судового збору.

Суд першої інстанції в наведеній частині дійшов вірного висновку.

Проте, ухвалюючи процесуальне рішення про повернення позовної заяви, суд не зважив, що судовий збір був частково сплачено судовим збором в розмірі 1921грн.

А відтак, суд мав діяти згідно із алгоритмом, визначеним у п. 28 вищезгаданої постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10.

Так, згідно із роз'ясненнями у вказаній постанові, якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (ст.191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст.88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі п. 8 ч.1 ст.207 ЦПК.

Положення ч.8 ст.6 Закону України «Про судовий збір» передбачають процесуальну можливість суду вчинити перевірку повноти сплати судового збору і його корегування, розподіл судового збору між сторонами і згодом, в тому числі за наслідками розгляду справи по суті.

Також і у абз. 3 п.16 постанови Пленуму ВССУ № 10 роз'яснено, що остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Як роз'яснено у п.1 вищевказаної постанови Пленуму № 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Згідно вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи зі встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Маріупольської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 березня 2019 року скасувати, справу для продовження розгляду направити до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку ст. 389 ЦПК України шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська