Дата документу 15.05.2019 Справа № 314/6424/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/6424/16Головуючий у 1-й інстанції Капітонов Є.М. Повний текст рішення складено 10.10.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/533/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (а.с. 208-209) та в якому просив:

- усунути перешкоди у володінні та користуванні ним земельними ділянками з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованого паркану та частини дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого), встановлених ОСОБА_2 на земельній ділянці родини ОСОБА_3 ;

- зобов`язати відповідача не чинити перешкоди йому у встановленні паркану, на межі земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача не чинити перешкод у здійсненні ним господарчих та землевпорядних робіт на земельних ділянках, що належать йому на праві спільної часткової власності;

- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну шкоду у розмірі 5000,00 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати за проведення геодезичних робіт у розмірі 1880,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він є власником земельних ділянок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га.

Ще за життя матері позивача, ОСОБА_4 , починаючи з 2014 року у позивача виникли непорозуміння з родиною Беспалих щодо межі між земельними ділянками, через що вимушені були звернутися до відповідних спеціалістів та органів місцевого самоврядування.

Перенесений паркан Беспалими наразі знаходиться не по лінії приватизації, яка зазначена у відповідних технічних документаціях на відповідні ділянки №33 та №35, а на земельній ділянці родини ОСОБА_5 .

Свій дерев`яний сарай родина Беспалих перебудувала після смерті батька позивача у 1983 році на місці існуючого на той час сараю. При цьому розміри перебудованого сараю збільшено за рахунок того, що були порушені існуючі на той час межі. Також була знищена частина паркану, на місці якого перебудували дерев`яний сарай, а решту паркану довжиною 12 м, перемістили в бік земельної ділянки Фесенків та закріпили на кут новозбудованого дерев`яного сараю.

Зважаючи що зазначені споруди частково знаходяться на земельній ділянці позивача, він звернувся до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 23) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Ухвалою Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року (т.с. 1 а.с. 129) відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цій справі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області (суддя-доповідач Кухар С.В., судді Гончар М.С. та Подліянова Г.С. т.с. 1 а.с. 171-172) апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, вищезазначену ухвалу Вільнянського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2018 року у цій справі залишено без змін.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року (т.с. 2 а.с. 10-12) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 16-30) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 32).

Підстави для самовідводу судді ОСОБА_6 . у цій справі відсутні. Самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2а.с.38) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 40).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_7 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 48-52).

У судовому засіданні 19 грудня 2019 року розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 53-54) за відсутності відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 за присутністю іншого представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .: заслухано доповідь судді доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, оголошено перерву у розгляді у цій справі у зв`язку із викликом у наступне судове засідання у цій справі експерта Лещенка К.І. та спеціаліста ОСОБА_9 з приводу надання пояснень по висновкам, які вони надавали у цій справі.

ФОП ОСОБА_9 подав апеляційному суду поштою письмові пояснення у цій справі (т.с. 2 а.с. 58-61).

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду письмові пояснення із додатками (т.с. 2 а.с. 62-71).

У судовому засіданні 06 лютого 2019 року продовжено розгляд цієї справи апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 73) за відсутності спеціаліста ОСОБА_9 відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 за присутністю іншого представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 ; заслухано пояснення експерта ОСОБА_10 з приводу його висновку (т.с. 2 а.с. 72, 219-229), у розгляді цієї справи оголошено перерву до 20 березня 2019 року у порядку задоволення клопотання сторін про надання їм часу для врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

Оскільки, в силу вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє врегулюванню спору шляхом угоди між сторонами.

15 березня 2019 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_7 подала апеляційному суду клопотання (т.с. 2 а.с. 81-91), в якому остання просила зупинити провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи ЄУН № 314/1089/19 за позовом представника ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , Матвіївської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання рішення сільської ради недійсним та скасування поділу земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відповідь на відзив відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 92-94) та заперечення проти клопотання відповідача (т.с. 2 а.с. 95-97).

У судовому засіданні 20 березня 2019 року після відмови апеляційним судом ухвалою (т.с. 2 а.с. 100, 107) у задоволенні вищезазначеного клопотання відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_7 про зупинення провадження у цій справі до розгляду іншої цивільної справи ЄУН № 314/1089/19 (т.с. 2 а.с. 81-91), представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 заявлено про відвід колегії суддів апеляційного суду у цій справі у складі головуючого судді Гончар М.С., Кочетвої І ОСОБА_12 В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 98-99).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 104-106) вищезазначену заяву представника відповідача визнано необґрунтованою та дану справу передано судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

В автоматизованому порядку для розгляду відводу визначено суддю Онищенко Е.А. (т.с. 2 а.с. 108).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду у складі судді Онищенко Е.А. від 22 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 109-110) у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 про відвід суддям Гончар М.С., Кочетковій ОСОБА_13 . ОСОБА_14 . та Маловічко ОСОБА_15 . у цій справі відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 112) дану справу призначено до апеляційного розгляду.

У судове засідання 15 травня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.120-121) відповідач ОСОБА_2 та другий представник останньої ОСОБА_8 вчетверте не з`явились.

Відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

Другий представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 подала апеляційному суду через канцелярію 14 травня 2019 року заяву (т.с. 2 а.с. 123-126) про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом через її зайнятість в інтересах іншої особи в іншій справі в іншому суді, надала до заяви відповідні докази на підтвердження останнього.

Проте, встановлено, що у дане судове засідання з`явився інший представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 .

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута апеляційним судом протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Встановлено, що провадження у цій справі було відкрито ще 22 листопада 2018 року (т.с. 2 а.с. 38).

Апеляційний суд не визнавав у цій справі у дане судове засідання обов`язковою явку відповідача ОСОБА_2 чи другого представника останньої ОСОБА_16 М.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_2 та другого представника останньої ОСОБА_8 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 відмовити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 (т.с. 2 а.с. 50-51), позивача ОСОБА_1 та представника останнього - ОСОБА_17 (т.с. 1 а.с. 36, яка не є адвокатом, але була допущена до участі у цій справі ще судом першої інстанції у 2016 році, що узгоджується із Перехідними положеннями Конституції України.)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 76-80, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Оскільки, судом було встановлено, що позивач є співвласником земельних ділянок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №118361808 від 26.03.2018, №118371043 від 26.03.2018.

Відповідач - Бес ОСОБА_18 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 0,1770 га., що підтверджується державним актом виданим Матвіївською сільською радою, Вільнянського району Запорізької області 16.11.2004, на підставі рішення Матвіївської сільської ради, Вільнянського району Запорізької області від 08 липня 2004 року №4 (т.с. 1 а.с.91).

Земельні ділянки сторін межують між собою.

В судовому засіданні позивач пояснив, що паркан та частину дерев`яної споруди, які він просить знести, були побудовані у 1983 році.

Судом встановлено, що відповідачем - ОСОБА_2 у 2004 році здійснена процедура приватизації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в межах якої здійснено встановлення та узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів, в тому числі з землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_19 , про що є відповідний підпис в акті (т.с. 1 а.с.89).

Судом встановлено, що землекористувачами земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_19 у 2013, здійснена процедура приватизації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в межах якої здійснено встановлення та узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів, в тому числі з землекористувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_20 (т.с. 1 а.с.72).

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За визначенням ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Надані учасниками матеріали технічної документації відносно земельних ділянок (т.с. 1 а.с.118-120, а.с.213-217, а.с.219-227, а.с.237-239) свідчать про те, що фактичні межі земельних ділянок не співпадають з межами визначеними кадастровими номерами.

Вирішуючи спір за даною цивільною справою суд першої інстанції виходив з того, що спірний паркан та дерев`яна споруда, які позивач просить знести, побудовані у 1983 році.

Узгодження зовнішніх границь землекористування у натурі з представниками суміжних землекористувачів є первісною дією перед визначенням меж за кадастровим номером земельної ділянки.

Як вбачається, землекористувачами за наявності спірного паркану та дерев`яної споруди, які побудовані у 1983 році, в процедурі приватизації узгоджено межі земельних ділянок, які з моменту узгодження до часу розгляду справи не змінювались.

При цьому суд зауважує, що землекористувачем земельної ділянки, що належить позивачу, межі земельних ділянок узгоджено у 2004 році. Зворотне узгодження з боку попередніх землекористувачів ділянки позивача здійснено з відповідачем у 2012 році.

Отже, землекористувачі суміжних земельних ділянок до набуття права власності обопільно узгодили фактичну межу земельних ділянок, які на час розгляду цивільної справи не змінились.

Узгодження меж при приватизації є первісно дією порівняно з технічним оформленням документації та не може бути підставою для зміни узгодженої між землекористувачами спільної межі в подальшому.

Узгодження фактичної межі земельних ділянок між землекористувачами є складовою права «мирно володіти своїм майном» закріплене Конвенцією та статтею 1 Першого протоколу, а саме: "законного сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності та «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Невідповідність меж за технічною документацією (кадастровими номерами), фактичним межам земельних ділянок узгодженими суміжними землекористувачами не може бути підставою зміни узгодженої межі земельних ділянок в подальшому у зв`язку з недоліками технічної документації, оскільки порушує вищезазначене право «мирно володіти своїм майном» визначене статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

Посилання позивача на те, що відповідачем у 1983 році було порушено раніше визначену межу спільних земельних ділянок, суд першої інстанції залишів поза увагою, оскільки позивачем до суду не надано жодного доказу відносно наявності та виду речового права на земельну ділянку (станом на 1983 рік), розміру земельної ділянки та встановленої або узгодженої межі суміжних земельних ділянок станом на/до 1983 р.

Проте, із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 .5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача: заслуховував пояснення учасників цієї справи, досліджував докази, наявні у матеріалах цієї справи, заслуховував пояснення експерта ОСОБА_10 з приводу його висновку (т.с. 1 а.с. 219-229) тощо.

При цьому, було встановлено, що правильним прізвищем відповідача є Беспала К ОСОБА_21 (копія довіреності, посвідченої секретарем виконкому сільської ради із зазначенням правильного прізвища відповідача, копія т.с. 1 а.с. 31).

Позивач ОСОБА_1 є співвласником в порядку спадкування Ѕ частини земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 7-11).

Проте, відповідач ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його вищезазначеними земельними делянками, у тому числі у здійсненні ним господарчих та землевпорядних робіт на цих земельних ділянках.

Також встановлено, що на вищезазначених земельних ділянках позивача ОСОБА_1 знаходяться самовільно збудовані паркан та частина дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Той факт, що самовільно збудовані паркан та частина дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого) знаходяться саме на вищезазначених земельних ділянках позивача, підтверджується геодезичною схемою ФОП ОСОБА_22 (т.с. 1 а.с. 195), яка містить прив`язку саме до точок координат, також підтверджено висновком експерта Лещенка Л.І.№ 2373 від 24.04.2018 року в іншій цивільній справі ЄУН № 314/1484/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , третя особа ФОП ОСОБА_23 про визнання приватизації та кадастрового номеру земельної ділянки недійсним (копія т.с. 1 а.с. 219-223), який ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 вересня 2018 року за клопотанням ОСОБА_2 був залишений без розгляду, та поясненнями цього експерта у судовому засіданні в апеляційному суді 06.02.2019 року, і не спростовується іншими наявними у цій справі доказами, наданими стороною відповідача.

Так, за висновком експерта Лещенка Л.І.№ 2373 від 24.04.2018 року в іншій цивільній справі ЄУН № 314/1484/17 (копія т.с. 1 а.с. 219-223), який є належним письмовим доказом у цій справі, встановлено: «проведеним дослідженням наданої технічної документації, проведеним візуальним оглядом земельної ділянки, встановлено, що фактичні межі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не співпадають з межами земельної ділянки згідно до кадастрового номеру НОМЕР_2 . Також при дослідженні наданої технічної документації щодо розташування будівель та уд на земельній ділянці ( АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 ) встановлено, що фактично межа земельної ділянки, згідно до кадастрового плану проходить по будівлі гаражу, який не відображено у технічному паспорті. Розрахунками встановлено, що частина гаражу тощею 5,62 кв. м знаходиться за межами земельної ділянки згідно кадастрового плану № 232158360 НОМЕР_2 .»

Тобто, цим висновком встановлено невідповідність фактичних меж земельної ділянки ОСОБА_2 з межами земельної ділянки згідно із кадастровим номером НОМЕР_2 , яка відбулась внаслідок самовільно збудованих споруд родиною ОСОБА_2

Таким чином встановлено, що відповідач ОСОБА_2 користується більшою по площі земельною ділянкою, а ніж нею приватизована. Так, площа земельної ділянки, якою відповідач користується, складає 0,1837 га, натомість в державному акті зазначена 0,177 га.

Той факт, що ці самовільно збудовані паркан та частина дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого) належать саме власникові іншого житлового будинку АДРЕСА_3 відповідачу у цій справі ОСОБА_2 , у цій справі визнавалось сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України.

При цьому, не має значення, коли останні були побудовані, головне, що на час розгляду цієї справи судом єдиним власником цього паркану та частини дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого) є відповідач ОСОБА_2 , яка вважає, що цим не порушує прав позивача.

ОСОБА_2 не подавала у цій справі зустрічного позову про оспорювання права власності позивача на вищезазначені його земельні ділянки у будь-якій спосіб, рішення суду про визнання недійсним цього права позивача станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (09 жовтня 2018 року) та на час апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом (15 травня 2019 року) відсутні, стороною відповідача апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 391 ЦК України ОСОБА_1 , як співвласник вищезазначених земельних ділянок, має право вимагати усунення з боку ОСОБА_2 перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження цими земельними ділянками.

Разом із тим, позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, а тому задоволенню у цій справі не підлягають.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково: усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні ним земельними ділянками з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно збудований паркан та частину дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого), встановлені на земельній ділянці родини ОСОБА_3 , що відповідає ефективному способу захисту прав позивача у цій справі, передбаченого ст. 5 ч. 2 ЦПК України, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у встановленні паркану, на межі земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод у здійсненні ОСОБА_1 господарчих та землевпорядних робіт на земельних ділянках, що належать йому на праві спільної часткової власності; в решті позовних вимог слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в разі задоволення позову та апеляційної скарги позивача у цій справі частково, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у вигляді судового збору у розмірі 2665,60 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений при подачі вищезазначеного позову до суду за одну позовну вимогу у розмірі 551,20 грн. (розрахунок: судовий збір 487,20 грн. (т.с. 1 а.с. 2) + 64,00 грн. (т.с. 1 а.с. 1)) + 2114,40 грн. судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу (розрахунок: сплачений судовий збір за апеляційну скаргу у належному розмірі 3171,60 грн. (т.с. 2 а.с. 37) 1057,20 грн. за одну позовну вимогу, у задоволенні якої позивачем у цій справі відмовлено (про стягнення моральної шкоди)), а також на оплату геодезичних робіт 600,00 грн. (оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру ФОП ОСОБА_22 на суму 600,00 грн. т.с. 2 а.с. 127).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перешкоди у володінні та користуванні ним земельними ділянками з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) знести самовільно збудований паркан та частину дерев`яної споруди (довжиною 4,73 м, шириною 0,65 м з одного боку та 0,81 м з іншого), встановлені на земельній ділянці родини ОСОБА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) не чинити перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у встановленні паркану, на межі земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1 загальною площею 0,013 га та НОМЕР_1 площею 0,1933 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) не чинити перешкод у здійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) господарчих та землевпорядних робіт на земельних ділянках, що належать йому на праві спільної часткової власності.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 2665,60 грн., а також на оплату геодезичних робіт 600,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.05.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.