Провадження № 22-ц/801/1188/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуСправа № 127/30529/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/30529/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування Вінницької міської ради, орган опіки і піклування - Макарівська районна державна адміністрація Київської області, про відібрання малолітньої дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року в частині забезпечення позову, постановлену у складі судді Венгрин О.О.,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про негайне відібрання малолітнього сина ОСОБА_3 і повернення його до матері за місцем проживання.

Вимоги позову обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року було розірвано. За домовленістю між батьками, а також відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року було погоджено місце проживання двох малолітніх дітей сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю позивачем у справі і визначено порядок участі відповідача ОСОБА_2 у вихованні дітей.

Проте, 27 листопада 2018 року відповідач незаконно змінив місце проживання молодшого сина ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вона звернулася до органів Національної поліції із заявою про викрадення. Позивач відмовляється добровільно повернути дитину, в зв`язку з чим, на підставі ч.1 ст. 162 СК України звернулася до суду з таким позовом.

28 березня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 подала заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити (заборонити чинити) дії щодо перешкоджання ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодно надавати можливість позивачу підтримувати на регулярній основі особисті відносини, прямі особисті контакти з дитиною, здійснювати пряме особисте спілкування з сином ОСОБА_7

Доводи заяви обґрунтовувала тим, що після незаконної зміни місця проживання дитини, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні матері з сином і не допускає будь-якого контакту позивача та дитини. У зв`язку з тривалістю судового розгляду існує ризик невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки дитина втрачає контакт з матір`ю, а зважаючи на її вік може припинити ідентифікувати матір, що в свою чергу матиме негативні психологічні наслідки для дитини.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у підтримуванні регулярних особистих відносин матері і дитини з завчасним повідомленням позивачем ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 про заплановану зустріч матері і дитини.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову відповідно до ст.ст. 149-153 ЦПК України, враховуючи вік малолітньої дитини (неповних два роки), а також відсутність спілкування матері з малолітньою дитиною, що може мати негативний вплив на останню та унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції в частині забезпечення позову скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції не мотивував ухвалу про забезпечення позову, не з`ясував обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, їх співрозмірність заявленим вимогам. При цьому позивач, обґрунтовуючи вимоги, що дитина почала забувати матір, в чому вона переконалася під час зустрічі з сином, фактично визнає обставини, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні матері і дитини. Натомість будь-яких доказів, що позивач намагається зустрітися з дитиною суду надано не було. Резолютивна частина ухвали суду фактично є рішенням суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, що є порушенням норм процесуального права та обов`язків відповідача.

У строк, встановлений апеляційним судом, від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти вимог апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначала, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 . апеляційну скаргу підтримали в межах доводів, зазначених в ній, просили скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, підтримала доводи, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета - органу опіки і піклування Вінницької міської ради, органу опіки і піклування - Макарівської районної державної адміністрації Київської області , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виконуюча обов`язки голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області Багінська І. подала клопотання за вх. № 4945 від 21 травня 2019 року, якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в частині забезпечення позову без змін, розгляд справи проводити у відсутність представника органу опіки і піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області.

Представник органу опіки і піклування Вінницької міської ради Остапець Н.М. подала заяву за вх. № 5135 від 24 травня 2019 року про розгляд справи у її відсутність, при ухваленні рішення просила врахувати законні права та інтереси дітей.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

По справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27 вересня 2018 року було визначено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні спільних з ОСОБА_1 дітей ОСОБА_4 та Бесараба ОСОБА_9 : протягом тримісячного терміну: щовівторка та щочетверга з 17-00 год до 19-30 год у присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год до 19-30 год у присутності матері дітей. Після закінчення тримісячного терміну: щовівторка та щочетверга з 17-00 год до 19-30 год без присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год до 19-30 год без присутності матері дітей. Зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дітей та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про негайне відібрання у відповідача малолітнього сина ОСОБА_3 і повернення його за місцем проживання матері, обґрунтовуючи його тим, що відповідач незаконно змінив місце проживання дитини і чинить перешкоди матері у спілкуванні з сином.

Відповідач ОСОБА_2 визнає ту обставину, що на даний час малолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за місцем його реєстрації в м. Вінниця.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом пунктів 2, 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується , зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії. Частина третя цієї статті передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Забезпечуючи позов шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у підтримуванні регулярних особистих відносин матері і дитини із завчасним повідомленням позивачем відповідача про заплановану зустріч, суд першої інстанції врахував обставини, які мають значення для вирішення цього питання, зокрема, вік малолітньої дитини (на момент постановлення ухвали неповних два роки), а також відсутність спілкування матері з сином.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі заходи забезпечення позову будуть сприяти підтримуванню емоційних стосунків ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 , і ця обставина відповідатиме законним інтересам як матері, так і дитини.

Такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і за своїм змістом не є вирішенням спору по суті, оскільки не тотожні із заявленими позовними вимогами, предметом яких є відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання матері.

Натомість метою забезпечення позову і вжитих судом першої інстанції заходів є недопущення втрати емоційних зв`язків матері і дитини, забезпечення нормального спілкування, а не зміна місця проживання дитини.

ОСОБА_2 не спростував належними та допустимими доказами доводи ОСОБА_1 щодо відсутності її безперешкодного доступу до малолітнього сина ОСОБА_5 та спілкування з ним, який на даний час проживає разом з батьком, а тому доводи апеляційної скарги про недоведеність необхідності застосування заходів забезпечення позову є необґрунтованими.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції інших норм процесуального права, які полягали у вирішенні питання про забезпечення позову разом іншими клопотаннями та закриттям підготовчого провадження одним процесуальним документом.

Так, відповідно до пунктів 9, 10 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд за клопотанням учасників справи вирішує питання про забезпечення позову, про зустрічне забезпечення , вирішує заяви та клопотання учасників справи.

За змістом ч.1, п. 3,ч.2 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про, зокрема, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Такі твердження апелянта не впливають на правильність висновків суду першої щодо наявності підстав для забезпечення позову та не спростовують їх.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або утруднити виконання можливого рішення суду про відібрання дитини, та постановив ухвалу про забезпечення позову з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник