Постанова

Іменем України

14 травня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/6593/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф.,

суддів Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

від 07 лютого 2019 року

по справі №752/6448/15-ц Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк»

до ОСОБА_1, ОСОБА_2

про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк», Банк) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобовязань у договірних відносинах, просив стягнути з нього заборгованість у розмірі 45 955,75 доларів США.

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій окрім заявлених позовних вимог до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, заявив позовні вимоги до майнового поручителя ОСОБА_2 та просив в рахунок часткового погашення заборгованості в сумі45 955,75 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом пролажу предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість в розмірі 45 955,75 доларів США.

В рахунок часткового погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом пролажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною 1 102 000,00, яка визначена, відповідно до висновку ТОВ «Агентство «Ваш експерт» від 25.09.2018.

Виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись із заочним рішенням суду відповідач ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного зясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами не було погоджено збільшення розміру відсоткової ставки з 14% до 15,25%.

Судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення статті 559 ЦК України, якою врегульовано питання припинення поруки, зокрема у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його обсяг відповідальності, та порушення строку звернення до поручителя з вимогою.

Судом не взято до уваги, що позивач 25.11.2014 предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, у звязку з чим зобовязаний був предявити позов в межах суми боргу станом на 25.11.2014. Судом безпідставно стягнуто заборгованість в більшому розмірі ніж зазначено у вимозі про дострокове повернення суми боргу.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Посилаючись на те, що доводи скаржника є безпідставними та необгрунтованими, а рішення ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1, який також одночасно є представником відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засідання проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі ВАТ «Універсал Банк», Банк), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL4608 (далі Генеральний договір), за умовами якого Банк зобовязався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 109 860 доларів США на строк до 01.6.2028.

Пунктом 3.1. Генерального договору визначено, що за користування кредитними коштами в межах встановленого строку кредитування встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних.

В пункті 1.1.1. Генерального договору сторони погодили, що умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобовязань, розмір і порядок плати за кожну з кредитних послуг у межах цього договору банк та позичальник оформили додатковою угодою у формі окремої індивідуальної угоди, що є невіддємною частиною цього договору.

Так, 05 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №01 до Генерального договору, відповідно до умов якого Банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 100 000,00 доларів США, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених в даній угоді.

Пунктами 3.1., 3.2. Додаткової угоди передбачено, що за користування кредитними коштами в межах встановленого строку кредитування встановлюється процентна ставка у розмірі 14% річних. За користування кредитними коштами понад строк встановлений Генеральним договором або цією додатковою угодою, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання умов Генерального договору та Додаткової угоди Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 100 000,00 доларів США.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено. Що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобовязання за договором, у звязку з чим станом на 25.03.2015 виникла заборгованість за кредитним договором, що складає суму 45 955,75 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 41 697,81 доларів США; відсотки 4 203,68 доларів США; підвищені відсотки 54,26 доларів США.

Як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1, заперечуючи проти позовних вимог не спростовував розмір заборгованості, заявлений позивачем до стягнення. Також, ОСОБА_1 не надавав до суду першої інстанції доказів на підтвердження належного виконання взятих на себе зобовязань за Генеральним договором.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано невірне обрахування позивачем розміру заборгованості за відсотками, виходячи зі ставки 15,25%, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення вказаним обставинам судом надано належну правову оцінку.

Так, розділом 5 Генерального договору визначено порядок зміни процентної ставки.

Зокрема, п. 5.2. Генерального договору визначено порядок зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення, а саме: про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру позичальник повідомляється шляхом направлення йому Банком поштою відповідного рекомендованого листа (повідомлення) за адресою позичальника; така нова процентна ставка починає діяти через 45 календарних днів з дати відправлення Банком позичальнику повідомлення, при цьому Банк застосовує таку процентну ставку без укладання сторонами відповідної угоди про внесення змін до договору. У разі незгоди з таким новим розміром процентної ставки позичальник має право протягом 45 календарних днів з дати направлення йому Банком повідомлення достроково повернути банку всю суму заборгованості за договором, сплатити в повному обсязі кредит, розмір яких визначається відповідною діючою ставкою за цим договором, а також здійснити інші платежі за договором, при цьому позичальник не звільняється від обов'язків щодо сплати можливих комісій Банку за дострокове повернення коштів.

Як встановлено судом, Банком повідомлено позичальника про те, що починаючи з 26.08.2008 за користування кредитними коштами встановлюються нові процентні ставки: базова процентна ставка становить 15,25% річних, підвищена процентна ставка 30,50% річних. Даний лист отримано позичальником 17.07.2008, після чого ОСОБА_1 до 15.12.2014 продовжував сплачувати кредит вже за новою процентною ставкою, що свідчить про його згоду на встановлення нової процентної ставки.

Пунктом 1.3. Договору іпотеки визначено, що іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного договору, що обумовлюють зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку виконання забезпеченого цим договором. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язання, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов'язань у більшу/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору, що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотекою за цим договором забезпечуються також і розмір зобов'язання, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного основного договору, що обумовлюють основне зобовязання.

Також, в пункті 2.1.4. Договору іпотеки сторони погодили, що впродовж строку дії договору у випадку зміни розміру зобов'язань та/або зміни термінів виконання зобов'язання, якщо такі зміни вчинені відповідно до умов договору, що обумовлюють основне зобов'язання, відповідні зміни будуть вноситись лише в такий договір, що обумовлюють основне зобов'язання та не потребують внесення змін до цього договору шляхом укладення додаткової угоди до нього.

Скаржник помилкового вважає, що умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору та умови договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору, відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК, є тотожними умовами. Не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки, оскільки в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Суд, зясувавши, що процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди) визначена договором; позичальник вчиняв дії щодо прийняття пропозиції кредитора, дійшов вірного висновку щодо правомірного нарахування Банком заборгованості за відсотками, виходячи з процентної ставки 15,25%.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неправильно застосовано положення ст. 1050 ЦК України та безпідставно стягнуто заборгованість у розмірі, відмінному від зазначеного у досудовій вимозі про дострокове погашення заборгованості, оскільки скаржник на власний розсуд трактує положення статті 1050 ЦК України та вважає, що стаття визначає розмір заборгованості, а не початок позовної давності, тоді як положеннями ст. 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити розмір позовних вимог.

За вказаних обставин та наведених положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності у ОСОБА_1. заборгованості перед Банком та розміру грошового зобовязання у сумі 45 955,75 доларів США.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в забезпечення виконання зобовязань за основним договором 05.06.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку Банку квартиру №107, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2004.

Відповідно до пункту 4.3. Договору іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем зобовязань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та/або боржнику повідомлення оформлене відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2014 Банком надіслано позичальнику та іпотекодавцю вимоги про усунення порушень за основним зобовязанням у 30-денний строк. У разі не виконання даної вимоги банк попередив про дострокове погашення кредиту, в тому числі шляхом примусового звернення стягнення на майно. Також зазначив, що розмір заборгованості підлягає уточненню на дату фактичної оплати коштів.

Вимоги Банку залишилися не виконаними.

Відповідно до п. 4.4. Договору іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться у п. 4.3. цього договору іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.1. Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення може здійснюватись у випадках та на підставах, передбачених законодавством України, зокрема: у разі порушення будь-якого основного зобовязання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобовязання іпотекодавця за цим договором.

Згідно з п. 4.2. Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку» (далі Закон), на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в іпотечному договорі (п. 4.5., 4.6., 5.1. Договору іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Кодексу; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Судом встановлено, що згідно висновку ТОВ «Агентство незалежної оцінки «Ваш експерт» про вартість майна, ринкова вартість предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 становить 1 102 000,00 грн.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та відповідає положенням норм процесуального права.

При цьому, судом вірно зазначено про відстрочення рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, як то передбачено законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційної скарги, що до правовідносин, які виникли між сторонами, повинні застосовуватися положення щодо поруки є необґрунтованими, оскільки вимоги заявлено до ОСОБА_2, як до майнового поручителя, з підстав передбачених Законом України «Про іпотеку», а не до поручителя за договором поруки. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не підлягає застосуванню положення статті 559 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно зясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай