ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/11783/14-ц

Провадження № 22ц/818/390/19

22 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.,

при секретарі - Чабан А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу № 638/11783/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 червня 2018 року, ухвалене суддею Штих Т.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від тяжкої хвороби померла його рідна сестра - ОСОБА_4 , якій на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 1975 року належитьдомоволодіння АДРЕСА_1 . Про смерть сестри йому стало відомо з телефонного повідомлення від ОСОБА_4 , яка протягом декількох останніх років здійснювала догляд за ОСОБА_4 за його дорученням. Він попросив свою дочку ОСОБА_1 та її чоловіка поїхати до міста Харкова та здійснити поховання сестри. Його прохання та неможливість самостійної присутності обґрунтовувалось тим, що на цей час він проходив довготривале лікування та не мав можливості перервати його без погіршення стану свого здоров`я. Приїхавши до дому сестри дочка та її чоловік зустріли відповідача ОСОБА_2 , який повідомив, що він самостійно поховав сестру та тепер є законним власником її будинку відповідно до заповіту від 25 жовтня 2013 року. За вказаним фактом його дочка звернулася до органів міліції із заявою про незаконне заволодіння відповідачем житловим будинком, котрий належить його покійній сестрі. 23 квітня 2014 року він звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Даньшиної К.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті сестри. На початку жовтня 2013 року ОСОБА_4 перенесла інсульт в наслідок чого у неї було паралізовано праву сторону тіла, а тому вона не мала можливості писати, підписувати будь-які документи та читати. Сестра протягом останнього тижня до смерті знаходилась у дуже важкому стані. За 3 місяці до своєї смерті ОСОБА_4 казала йому, що тільки він є її єдиною близькою, рідною людиною, а тому є її законним спадкоємцем. Зміст оскаржуваного заповіту не міг відповідати волі ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3. помер.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2016 року залучено ОСОБА_1 до участі у цивільній справі у якості правонаступника ОСОБА_3.

21 грудня 2016 року ОСОБА_1 надала суду уточнену позовну заяву, в якій просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Даньшиною К.І. під реєстровим №2144 від імені ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано заповіт, посвідчений 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Даньшиною К.І. під реєстровим №2144 від імені ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 - недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення мотивовано тим, що враховуючи психічний стан ОСОБА_4 наявні підстави для визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спірне майно за спадкоємцем за законом- ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення свої дій або керувати ним на момент укладання угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

В судовому засіданні ним заявлялося клопотання про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи, проте, ухвалою суду від 04 червня 2018 року йому відмовлено в задоволенні цього клопотання.

Не проведення у справі вказаної експертизи призвело до неправильного вирішення справи.

Наданий представником позивача висновок експерта є недопустимим доказом.

Що стосується задоволених вимог про признання за позивачкою в порядку спадкування за законом право власності на спірний будинок, то жодних фактів порушення свого права позивачка не наводить.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_4 є власником 48/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2013 року ОСОБА_4 складено заповіт, згідно якого усе належне їй майно вона заповіла ОСОБА_2 . Заповіт підписано від імені заповідача ОСОБА_7 у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_4 на початку жовтня 2013 року перенесла інсульт, у неї було паралізовано праву сторону тіла, а тому вона не мала можливості писати, підписувати будь-які документи та читати; протягом останнього тижня до смерті знаходилась у дуже важкому стані.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано висновок експерта №214-КЕ/2107 від 04 вересня 2017 року комісійної судово-медичної експертизи, проведеної за матеріалами кримінального провадження №000012 за фактом встановлення стану здоров`я ОСОБА_4 . Згідно висновку експерта Пірковська З.Л. у період часу, якому відповідає складання заповіту 25 жовтня 2013 року об 13.25 годин знаходилась без свідомості і не могла керувати своїми діями, сприймати звернену до неї мову, усвідомлювати і оцінювати те, що відбувається (ознайомлення з текстом документу) і не могла приймати рішення, оскільки не могла чути, бачити та інше.

В межах цивільної справи по справі призначено судово-психіатричної експертизу.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №120 від 28 лютого 2019 року з матеріалів цивільної справи, наданої медичної документації, ОСОБА_4 до психіатра за медичною допомогою не зверталася. 21 жовтня 2013 року у ОСОБА_4 на фоні основного неврологічного захворювання сімейним лікарем зазначені скарги церебрастенического характеру, фіксована самостійна відмова від рекомендованої госпіталізації в стаціонар, однак, при цьому відзначено «загальмовану» свідомість. Протягом наступних чотирьох днів ОСОБА_4 медичними фахівцями не оглядалась, опис динаміки її стану в медичній документації відсутній до 15.10 год. 25 жовтня 2013 року. Заповіт посвідчено 25 жовтня 2013 року о 12 год. 55 хв., коли при огляді сімейним лікарем на тлі підвищення артеріального тиску відзначено різке погіршення стану ОСОБА_4 : виражене порушення мови, контакту, «різко загальмована» свідомість. Допитані у справі свідки описують стан ОСОБА_4 на момент угоди як «говорила тільки короткі слова, так чи ні», «була дуже слабка, з кожним питанням вона відповідала слабкіше і однозначне ...». Враховуючи наведе, за наданими даними вирішення питань про наявність у ОСОБА_4 хронічного, стійкого психічного розладу та здатності відповідно до свого психічного стану усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення заповіту в 12.55 год. 25 жовтня 2013 року не уявляється можливим.

Згідно ст. 110, 95,89 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної в межіх цивільної справи, не надано категоричної відповіді щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_4 та можливості усвідомлення нею своїх дій. Однак, цим висновком не спростовано висновок експерта №214-КЕ/2107 від 04 вересня 2017 року, проведеного в межах кримінальної справи.

Суд апеляційної інстанції приймає висновки експерта, зроблені за матеріалами кримінальної справи у якості письмового доказу, який в певній мірі не спростовує цей доказ.

З тексту заповіту вбачається, що заповіт підписаний ОСОБА_7 у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Пояснюючи ці обставини представник ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 -це робітники сина відповідача, а ОСОБА_7 -співмешканка сина відповідача.

Сам відповідач стороння особа для ОСОБА_4 , мешкає у м. Полтава .

Представник відповідача не заперечував, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 -працівники сина відповідача. Зазначає щодо відсутності сусідів при посвідченні заповіту тим, що нікого з сусідів не було.

Оцінюючи докази в сукупності, вважати, що складання заповіту відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 -не можна.

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо визнання заповіту недійсним.

Щодо вимог про визнання права власності суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

25 березні 2014 року ОСОБА_3. в межах встановленого законом строку подано заяву про прийняття спадщини після смерті його сестри ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3. помер.

15 квітня 2016 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась його донька ОСОБА_1 , заведено спадкову справу.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_1

Разом з тим, з договору купівлі продажу від 12 липня 1975 року вбачається, що ОСОБА_4 придбала 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спадкодавцю належало 48/100 частин спірного будинку, підстав для визнання права власності на будинок в цілому немає.

Рішення суду підлягає зміні шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 на 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Судові витрати підлягають перерозподілу згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 червня 2018 року у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок - змінити.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , піспорт НОМЕР_2, виданий Київським РВ Сімферопольського МУГУМВС України в Криму 27 лютого 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко