Справа №478/673/18
Провадження № 22ц/812/327/19 Головуючий у 1-ї інстанції Іщенко Х.В.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Лептугою С.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, та її представника - Абакумова С.М.,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Іщенко Х.В. в приміщенні суду в смт. Казанка Миколаївської області о 17 годині 49 хвилин із складенням його повного тексту 7 грудня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4

про стягнення сум за порушення грошового зобов'язання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_4 про стягнення 5 009 грн. 08 коп. пені, 2 465 грн. 61 коп. збитків від інфляції та 506 грн. 40 коп. - трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, встановленого за рішенням суду, яким на користь позивача на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з відповідача стягнуто 2 572 грн. 23 коп. заборгованості по аліментам, 2 545 грн. 46 коп. пені та 3 022 грн. 50 коп. додаткових витрат.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року, частково зміненим та в частині скасованим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2016 року, на її користь на утримання сина ОСОБА_6 з відповідача ОСОБА_4 стягнуто заборгованість по сплаті аліментів з земельного паю, пеня за затримку сплати аліментів та додаткові витрати на дитину. За вказаним судовим рішенням 2 грудня 2016 року державним виконавцем Казанківського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області відкрито виконавче провадження, яке тривалий час, а саме до часу звернення позивача із даним позовом до суду - до 23 квітня 2018 року боржником не виконується, внаслідок чого заборгованість за грошовим зобов'язання ним не погашена.

Посилаючись на те, що після відкриття виконавчих проваджень з виконання судового рішення у відповідача як боржника утворилась перед позивачкою заборгованість в загальному розмірі 8 140 грн. 19 коп., яка, на її думку, є підставою для застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання та додаткового стягнення з ОСОБА_4, передбачених статтями 549, 625 ЦК України пені, збитків від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

У письмових поясненнях відповідач ОСОБА_4 вважав позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на те, що судове рішення ним виконано у повному обсязі, ще до звернення позивача до суду, і на розрахунковий рахунок ДВС перераховані визначені судом кошти.

Крім цього зазначав, що підстав для застосування норм, передбачених статтями 509, 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між ним та позивачкою як колишнім подружжям, немає.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що виконавчі провадженні, відкрити з примусового виконання рішення суду про стягнення 2 572 грн. 23 коп. заборгованості по аліментам, 2 545 грн. 46 коп. пені та 3 022 грн. 50 коп. додаткових витрат з відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_5, закриті у листопаді 2018 року у зв'язку з повним фактичним виконанням боржником свого зобов'язання. Підстави для стягнення пені у відповідності до статті 196 СК України відсутні, а стосовно застосування статті 625 ЦК України, яка регулює договірні правовідносини, то суд вважав, що вона до сімейних правовідносин, що виникли між сторонами, не застосовується.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Абакумов С.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

На думку апелянта суд першої інстанції безпідставно проаналізував інші виконавчі провадження, щодо яких між сторонами за даним позовом спору не існує, та послався на статтю 196 СК України, про застосування якої позивач не просила. А висновок суду щодо відсутності підстав для застосування статті 625 ЦК України не ґрунтується на законі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову місцевий суд виходів з того, що вини боржника у затримці виконання судового рішення немає. На час розгляду справи судове рішення виконано у повному обсязі і підстав для нарахування та стягнення пені у відповідності до статті 196 СК України немає, а стаття 625 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовується.

Проте з такими висновками погодитися неможна, так як вони не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі та мають спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого відповідач ОСОБА_4 за рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 серпня 2001 року зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку на користь позивача ОСОБА_2.

У подальшому рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2016 року, яке частково змінено та в частині скасовано рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 березня 2016 року, на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 з відповідача ОСОБА_4 стягнуто заборгованість по сплаті аліментів з доходів від земельного паю в розмірі 2 572 грн. 23 коп., пеня за затримку сплати аліментів в розмірі 2 545 грн. 46 коп. та додаткові витрати на дитину в розмірі 3 022грн. 50 коп.

За вказаним судовим рішенням було видано три виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 відповідних сум, а саме: №2/478/28/2016 від 29 вересня 2016 року на суму 3 022 грн. 50 коп., від №2/478/28/2016 від 29 вересня 2016 року на суму 2 545 грн. 46 коп. та № 2/478/28/2016 від 7 жовтня 2016 року на суму 2 572 грн. 23 коп..

Листи подані на примусове виконання до Казанківського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, де на підставі постанов, що винесені 2 грудня 2016 року головним державним виконавцем відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів за заявами ОСОБА_2 (а.с.65-66).

Постановою державного виконавця від 7 травня 2018 року виконавчі провадження за вказаними виконавчими листами було об'єднано у зведене виконавче провадження №56349023 (а.с.132).

За повідомленням державної виконавчої служби боржником ОСОБА_4 за примусовим виконанням борги сплачені у такому порядку: 3 022 грн. 50 коп. - загальною сумою за квитанцією від 27 листопада 2018 року; 2 545 грн. 46 коп. - частинами по 883грн. 03 коп. - 17 вересня 2018 року, 930 грн. 75 коп. - 22 жовтня 2018 року, 731 грн. 68 коп. - 7 грудня 2018 року; і 2 572 грн. 23 коп. також частинами по 606 грн. 32 коп. - 22 червня 2018 року, 542 грн. 40 коп. - 22 червня 2018 року, 726 грн.- 20 липня 2018 року, 273 грн. 66 коп. - 17 вересня 2018 року і 423 грн. 85 коп. - 9 серпня 2018 року.

15 листопада 2018 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення заборгованості по аліментам, та 13 грудня 2018 року по іншим виконавчим провадженням (а.с.193, 196).

Тому, обґрунтовуючи своє звернення до суду із даним позовом ОСОБА_2 наполягала на стягненні з відповідача ОСОБА_4 пені, трьох відсотків річних та збитків від інфляції за період з 28 березня 2016 року (дати ухвалення остаточного судового рішення) і по 23 квітня 2018 року (моменту звернення її до суду) в якості додаткового застосування до боржника відповідальності за порушення ним грошового зобов'язання, наявність якого підтверджена ухваленими судовими рішеннями, виданими на їх виконання виконавчими листами та відкритими виконавчими провадженнями з їх примусового виконання.

За такого, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статей 549, 625 ЦК України трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих позивачем за період з 28 березня 2016 року по 23 квітня 2018 року у зв'язку із затримкою виконання боржником грошового зобов'язання, визначеного за судовим рішенням.

Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, рішення суду породжує зобов'язання між особою, яка є боржником, та особою на користь якої стягнуто кошти. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Такий висновок викладено у позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо встановленням ним факту наявності між сторонами по справі правовідносин, які регулюються виключно нормами сімейного права, не відповідає як предмету та підставам позову, так і встановленим обставинам.

Помилковим, у даному випадку, є також застосування судом до правовідносин, які виникли між сторонами у зв'язку з тривалістю виконання судового рішення боржником, і статті 196 СК України, на яку позивач у своєму позові та при розгляді справи не посилалася, та не пов'язувала з цією нормою права фактичні обставини, які виклала у змісті позову, та які підлягали встановленню судом.

В той же час судом безпідставно відмовлено у застосуванні до правовідносин, які виникли між сторонами з приводу виконання грошового зобов'язання, встановленого у судовому рішенні, статті 625 ЦК України, на яку посилалася позивач при подачі позову.

Так, за частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо наявності правових підстав для застосування статті 625 ЦК України за порушення строків виконання грошового зобов'язання боржником у вигляді своєчасності сплати ним сум у розмірах: 2 572 грн. 23 коп. заборгованості по аліментам, 2 545 грн. 46 коп. пені і 3 022 грн. 50 коп. додаткових витрат за період з 29 березня 2016року (наступний день, після проголошення рішення суду) і по 23 квітня 2018 року (як період, що визначено у позовних вимогах).

Враховуючи порядок розрахунку, та наданих позивачем вихідних даних для його розрахунку, з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню по кожній сумі (відповідно 3 022 грн. 50коп., 2 545 грн. 46 коп., 2 572 грн. 23 коп.) за вказаний період в якості трьох процентів річних суми у розмірах: 187 грн. 60 коп., 157 грн. 96 коп., 159 грн. 62 коп. відповідно зазначених виконавчих листів, та в якості збитків від інфляції у сумах відповідно 891 грн. 64 коп., 750 грн. 91 коп., 758 грн. 87 коп.. А всього: 2 401 грн. 42 коп. збитків від інфляції та 505 грн. 18 коп. три проценти річних , загалом 2 906 грн. 60 коп..

Підстав для нарахування та стягнення вищенаведених суми до моменту повного їх погашення та закінчення виконавчого провадження, колегія суддів не вбачає, виходячи із меж та доводів позову і апеляційної скарги.

В той же час відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, та за своєю природою є одним із видів забезпечення зобов'язання (частина 1 статті 546 ЦК України).

Тобто, якщо статтею 625 ЦК України регулюється відповідальність боржника за порушення (несвоєчасне) виконання грошового зобов'язання, яка (відповідальність) може бути застосована як до зобов'язань, що випливають із договорів, так і до зобов'язань, наявність яких встановлена судовим рішення, то на відміну від положень цієї норми, пеня як неустойка за параграфом 1 і 2 глави 49 розділу І книги 5 ЦК України може бути застосована тільки як вид забезпечення зобов'язання з підстав, визначених законом або договором.

Отже, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 пені за порушення грошового зобов'язання, визначеного судовим рішенням, колегія суддів не вбачає, так як обов'язок боржника, який виник за ухваленим рішення суду не відноситься до тих видів зобов'язань, які виникають з договорів або на підставі закону, та виконання яких може бути забезпечено неустойкою (пенею).

Крім цього, колегія суддів враховує, що посилання представника позивача при розрахунку пені на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є не тільки безпідставними, а і такими, що призвели до помилкового тлумачення ним законодавства.

В цьому випадку представник позивача, який є юристом за фахом, не звернув увагу на те, що суб'єктами відповідальності за цим Законом є підприємства, установи та організації незалежно від усіх форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а тому його положення не можуть бути застосовані до фізичної особи - боржника по сплаті аліментів.

За такого суд першої інстанції, не з'ясувавши усі обставини спору, не перевіривши доводи сторін, та не проаналізувавши зібрані докази безпідставно залишив без задоволення позов ОСОБА_2, так як не врахував наявність підстав, передбачених статтею 625 ЦК України для стягнення з боржника на користь позивача трьох процентів річних та збитків від інфляції за порушення грошового зобов'язання, наявність якого встановлена судовим рішенням.

В той же час відмовив у стягненні пені за правовою нормою, на яку позивач не посилалася при зверненні до суду, та не встановив вид правовідносин, які склалися між сторонами по справі.

Тому в частині відмови у стягненні пені судове рішення також не може залишатися в силі як ухвалене з порушенням норм матеріального права, та в задоволенні таких вимог слід відмовити з інших підстав.

За такого рішення суду слід скасувати з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та задовольнити частково вимоги про стягнення трьох відсотків річних та збитків від інфляції на загальну суму 2 906 грн. 60 коп.

Крім цього у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, виходячи із обсягу задоволених вимог з ОСОБА_4 в дохід держави слід стягнути 256 грн. 29 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, з позивача ОСОБА_2 за відмову у задоволенні стягненні пені - 448 грн. 51 коп. За розгляд справи у суді апеляційної інстанції з відповідача ОСОБА_4 слід також стягнути на користь позивача ОСОБА_2 384 грн. 44 коп. в якості понесених нею судових витрат в межах задоволених вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 6 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та збитків від інфляції - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 401 грн. 42 коп. збитків від інфляції та 505 грн. 18 коп. три проценти річних, а всього суму в розмірі 2 906 грн. 60 коп. та 384 грн. 44 коп. судових витрат.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 256 грн. 29 коп. судового збору, з ОСОБА_2 - 448 грн. 51 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова