Єдиний унікальний номер 236/4594/18 Номер провадження 22-ц/804/1148/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 236/4594/18

Провадження № 22-ц/804/1148/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Будулуци М. С., Папоян В. В.,

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області в складі судді Ткачова О. М. від 15 лютого 2019 року, ухвалене в м. Лимані Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі Банк) пред`явило позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 10 січня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 77198/31/к, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 грн 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом 28 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 10 січня 2016 року.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 25 жовтня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 39038 грн 16 коп., яка складається із: 12878 грн 63 коп. заборгованості за кредитом; 21822 грн 28 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 4337 грн 25 коп. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту.

Посилаючись на ці обставини, а також, що кредитний договір був укладений за згодою ОСОБА_2 , дружини позичальника, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 39038 грн 16 коп., а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 лютого 2019 року позов задоволений.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, який був укладений в інтересах сім`ї, тому позивач має право на повернення кредиту, процентів за користування кредитом та інфляційних нарахувань у розмірі, визначеному позивачем.

У березні 2019 року відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала про відкриття провадження у справі не відповідає вимогам ст. 187 ЦПК України, не була надіслана відповідачам одночасно з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів. У судовому рішенні не зазначені досліджені судом докази і мотиви їх прийняття або відхилення. Надані позивачем докази не підтверджують, що спірний кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї. Крім того, на момент пред`явлення позову спливла позовна давність, що є підставою для відмови в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані позивачем докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 10 січня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 77198/31/к, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 25000 грн 00 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом 28 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 10 січня 2016 року.

Унаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором станом на 25 жовтня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 39038 грн 16 коп., яка складається із: 12878 грн 63 коп. заборгованості за кредитом; 21822 грн 28 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 4337 грн 25 коп. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту.

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною позичальника.

Установивши, що позичальник належно не виконав зобов`язання за кредитним договором, який був укладений в інтересах сім`ї, суд попередньої інстанції дійшов висновку про порушення законних прав позивача на повернення кредиту та сплату процентів, які підлягають захисту.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Установлено, що позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві ОСОБА_1 Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 36 місяців по 10 січня 2016 року (п. 1.3, 2.5 кредитного договору).

На час укладення кредитного договору на споживчі цілі (газифікацію будинку) та отримання кредитних коштів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (ас. 20).

Здійснюючи перегляд рішення суду першої інстанції, зокрема в частині оцінки правомірності стягнення заборгованості з ОСОБА_2 як солідарного боржника за кредитним договором, Донецький апеляційний суд виходить з того, що згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Верховний Суд під час розгляду справи № 308/13831/15-ц|61-8440ск18 не встановив підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків ОСОБА_2 щодо повернення боргу за кредитним договором з`ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім`ї.

Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, зокрема заявою-анкетою позичальника ОСОБА_1 від 10.01.2013, кредитним договором № 77198/31/к від 10.01.2013, ОСОБА_2 підписала заяви щодо надання згоди на отримання її чоловіком банківського кредиту на споживчі цілі (газифікацію будинку), а тому суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що місцевий суд обґрунтовано вирішив стягнути заборгованість солідарно з обох з подружжя.

Аргументи відзиву щодо укладення спірного договору в інтересах сім`ї, що є підставою для стягнення заборгованості солідарно з обох з подружжя є обґрунтованими і підтвердженими належними доказами.

Проте відповідачі ОСОБА_3 , заперечуючи, що спірний кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї, на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, якими на кожну сторону покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надали належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.

Суд апеляційної інстанції відхиляє довід скарги щодо неврахування судом попередньої інстанції висновку, якого Верховний Суд України дійшов під час розгляду 27 квітня 2016 року справи № 6-486цс16, оскільки предметом і підставою позову у якій був розподіл майна подружжя.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно заборгованості у розмірі, визначеному позивачем, з огляду на таке.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати кредиту і процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору ОСОБА_1 мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з матеріалами справи, останній платіж позичальник здійснив 14 серпня 2014 року, строк кредитування за договором закінчився 10 січня 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 19.12.2018 (ас. 9, 51, 67).

Проте задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом і процентами, суд першої інстанції на порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, зокрема ст. ст. 253, 257, 261 ЦК, викладені в постановах Верховного Суду, і належним чином не з`ясував обставини щодо визначення перебігу позовної давності за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Крім того, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців, - по 10 січня 2016 року.

Відтак, у межах строку кредитування по 10 січня 2016 року ОСОБА_1 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця, згідно з графіком. Починаючи з 11 січня 2016 року, ОСОБА_1 мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Донецький апеляційний суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на те, що зі спливом визначеного договором строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 10 січня 2016 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Проте суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, а саме частини першої статті 1048 ЦК, і дійшов помилкового висновку про стягнення нарахованих позивачем після 10 січня 2016 року процентів за кредитом.

Частиною другою статті 184 ЦПК України передбачено право позивача в позовній заяві заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається цим Кодексом.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі і визначає строк відповідачу для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, який не може бути меншим п`яти днів з дня вручення ухвали (ч. 4 ст. 187, ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦПК).

Відповідно до статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

За правилом частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Отже, аналізуючи наведені норми процесуального права, слід дійти висновку про обов`язок суду першої інстанції надіслати учасникам справи ухвалу про відкриття провадження у справі одночасно з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами можливий лише за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції за результатами розгляду клопотання позивача дійшов висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі. Проте на порушення вимог статей 190, 277 ЦПК України суд не визначив строк відповідачам для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження і не надіслав копію ухвали про відкриття провадження у справі одночасно з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів (ас. 70).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приймає довід апеляційної скарги про недодержання судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема статей 8, 187 ЦПК, наслідком чого є позбавлення відповідачів права на інформацію щодо своєї справи і можливості реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, у тому числі зробити заяву про застосування позовної давності.

З урахуванням встановлених обставин і наведених норм матеріального і процесуального права суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитом 12878 грн 63 коп. і за процентами 21822 грн 28 коп. з ухваленням нового рішення.

Як в апеляційній скарзі, так і в окремій заяві відповідачі просили застосувати позовну давність, оскільки заява про її застосування не була зроблена до ухвалення судом першої інстанції рішення через порушення норм процесуального права.

Оскільки останній платіж позичальник здійснив 14 серпня 2014 року, строк кредитування за договором закінчився 10 січня 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 19.12.2018, що підтверджується поштовим конвертом, суд стягує з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» заборгованість за період з 19 грудня 2015 року по 10 січня 2016 року у розмірі 1677 грн 99 коп., яка складається із 1370 грн 00 коп. заборгованості за кредитом і 307 грн 99 коп. (375 грн 42коп. : 28 дн. х 9 дн. + 40 грн 22 коп. + 387 грн 81 коп. : 29 дн. х 11 дн.) заборгованості за процентами (ас. 16зв., 52).

Суд відхиляє посилання Банку у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позовна давність на час пред`явлення позову не спливла, оскільки за умовами договору ОСОБА_1 мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Саме до цього зводиться висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, яким обґрунтовує свої заперечення позивач.

Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Саме по собі ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, виконання якого не здійснено, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно борг складатиме суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що позичальником не виконані зобов`язання з повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, з урахуванням визначеної у судовому рішенні простроченої суми з повернення суми кредиту 1370 грн 00 коп., суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині розміру інфляційних втрат з 01.02.2016 по 30.09.2018, згідно з вимогами позивача (ас. 49), з 4337 грн 25 коп. на 1831 грн 69 коп. (1370 грн 00 коп. х 1,337).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, установивши, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентами, а також змінює рішення в частині задоволення вимог про стягнення суми інфляційних втрат. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача 3509 грн 68 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: 1370 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 307 грн 99 коп. заборгованості за процентами, 1831 грн 69 коп. інфляційних втрат.

За правилом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частини перша, друга, шоста цієї статті передбачають, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (8,99%) 158 грн 41 коп., тобто по 79 грн. 21 коп. з кожного.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на користь кожного з відповідачів по 1202 грн 70 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитом і процентами за користування кредитом скасувати, в частині стягнення інфляційних втрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (вул. Генерала Алмазова, 18/7, м. Київ, 01133; ) 3509 (три тисячі п`ятсот дев`ять) грн 68 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із: 1370 грн 00 коп. заборгованості за кредитом, 307 грн 99 коп. заборгованості за процентами, 1831 грн 69 коп. інфляційних втрат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (вул. Генерала Алмазова, 18/7, м. Київ, 01133; ) судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, 79 грн 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (вул. Генерала Алмазова, 18/7, м. Київ, 01133; ) судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, 79 грн 21 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (вул. Генерала Алмазова, 18/7, м. Київ, 01133; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, 1202 грн 70 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (вул. Генерала Алмазова, 18/7, м. Київ, 01133; ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, 1202 грн 70 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді М. С. Будулуца

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 17 травня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва