Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 202/1148/17

провадження № 61-38257св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи (за первісним позовом):

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович, Товариство з обмеженою відповідальністю «АНАПУРНА»,

учасники справи (за зустрічним позовом):

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНАПУРНА»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року у складі судді Мороза В. П. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Куценко Т. Р., Петешенкової М. Ю., касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Куценко Т. Р., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Несена В. А. (далі - приватний нотаріус ДМНО Несен В. А.), Товариства з обмеженою відповідальністю «АНАПУРНА»

(далі - ТОВ «АНАПУРНА»), в якому просив визнати протиправною відмову приватного нотаріуса ДМНО Несена В. А. у вчиненні нотаріальних документів, поданих 06 січня 2017 року; визнати за ним право власності на ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів № 5; замощення І; припинити право власності на зазначений ресторан з господарськими будівлями та спорудами за ТОВ «АНАПУРНА».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувались тим, що він 06 січня 2017 року звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Несена В. А. для вчинення нотаріальних дій, проте нотаріус відмовив йому у зв`язку з тим, що він не є власником згаданого підприємства та не має права здійснювати будь-яких нотаріальних дій від імені підприємства з нерухомим майном. ОСОБА_1 стверджував, що ним як власником ТОВ «АНАПУРНА» не здійснювалися жодні дії на відчуження частки у статутному капіталі товариства та видавалися нотаріально посвідчені довіреності у 2012 році на уповноваження осіб відчужувати його частку у товаристві. Проте 04 липня 2016 року 100 % частка статутного капіталу ТОВ «АНАПУРНА» відчужена ОСОБА_5 та зареєстрована за ним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На переконання ОСОБА_1 , ТОВ «АНАПУРНА» здійснило незаконні дії, спрямовані на відчуження майна без його згоди, що спричинило порушення його прав та інтересів.

Стислий виклад позиції відповідача за первісним позовом

ТОВ «АНАПУРНА» не погоджувалось у повному обсязі із позовними вимогами ОСОБА_1 з посиланням на те, що будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували зареєстровані права (право власності) на спірне нерухоме майно ним не надано, у червні 2017 року товариство пред`явило зустрічний позов. У позовній заяві товариство посилалося на те, що воно є власником нерухомого майна - ресторану з господарськими будівлями та спорудами, втім на цей час не має можливості здійснювати правомочність власника у зв`язку з перебуванням цього майна у власності іншої особи.

У зустрічному позові ТОВ «АНАПУРНА», з урахуванням уточнення вимог, просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини ресторану з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., зареєстрований у реєстрі за № 241; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини ресторану з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за цією ж адресою, укладений 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., зареєстрований у реєстрі за № 244; визнати за ТОВ «АНАПУРНА» право власності на нерухоме майно - ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів № 5; замощення I; витребувати від ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНАПУРНА» нерухоме майно - ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів № 5; замощення I; визнати припиненим договір іпотеки від 17 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 247; вилучити запис та/або припинити запис про іпотеку від 17 березня 2017 року № 19493007, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: від 17 березня 2017 року № 34316089 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214); вилучити запис та/або припинити запис про обтяження від 17 березня 2017 року № 19493430, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г. О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:

від 17 березня 2017 року № 34317470 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214).

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ «АНАПУРНА» зазначило, що на підставі ухваленого 24 лютого 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення про задоволення вимог позову ОСОБА_1 у цій справі 15 березня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О. внесено запис про право власності: 19443009 за ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

(з відкриттям розділу), індексний номер: 34266902 від 15 березня 2017 року). У подальшому зазначене нерухоме майно відчужене на підставі таких правочинів:

17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу (серія та номер: 241) 1/2 частини нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., про що внесено запис про право власності: 19485034 від 17 березня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34309061 від 17 березня 2017 року;

17 березня 2017 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу (серія та номер: 244) 1/2 частини нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., про що внесено запис про право власності: 19485930 від 17 березня 2017 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34310047 від 17 березня 2017 року.

ОСОБА_2 у забезпечення зобов`язань за договором позики від 17 березня 2017 року № б/н, укладеним з ОСОБА_6 , передав останньому в іпотеку нерухоме майно за договором іпотеки від 17 березня 2017 року № 247, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., та внесено запис про іпотеку від 17 березня 2017 року № 19493007 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: від 17 березня 2017 року № 34316089.

Крім того, на підставі зазначеного договору іпотеки внесено запис про обтяження від 17 березня 2017 року № 19493430 відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: від 17 березня 2017 року № 34317470.

Також ТОВ «АНАПУРНА» посилалося на те, що спірне нерухоме майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки право власності товариства на нього припинено на підставі рішення суду, договори купівлі-продажу від 17 березня 2017 року є недійсними в силу частини третьої статті 215 ЦК України, а майно підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_2 .

Додатково зазначено, що обтяження спірного майна іпотекою порушує права ТОВ «АНАПУРНА» як законного власника. Товариство не давало своєї згоди на передачу майна в іпотеку, при витребуванні майна з чужого незаконного володіння на користь законного власника іпотека цього майна припиняється, договір іпотеки від 17 березня 2017 року є припиненим та підлягають скасуванню записи про іпотеку та про обтяження.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ДМНО Несена В. А., ТОВ «АНАПУРНА» про визнання протиправними дій, припинення та визнання права власності позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на спірний ресторан з господарськими будівлями та спорудами, а також припинено право власності за ТОВ «АНАПУРНА». В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

21 березня 2017 року ТОВ «АНАПУРНА» звернулось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення у справі № 202/1148/17, ухвалою суду від 31 березня 2017 року заява залишена без задоволення.

10 квітня 2017 року ТОВ «АНАПУРНА» подано апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року, яка у подальшому була відкликана товариством.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2017 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року на підставі заяви відповідача у справі приватного нотаріуса ДМНО Несена В. А. про перегляд заочного рішення, а цивільна справа № 202/1148/17 призначена до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Зустрічний позов ТОВ «АНАПУРНА» задоволено. Судом визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини ресторану з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 241. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини ресторану з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., зареєстрований в реєстрі за № 244.

Визнано за ТОВ «АНАПУРНА» право власності на нерухоме майно - ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів №5; замощення I.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ТОВ «АНАПУРНА» нерухоме майно - ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано припиненою іпотеку на підставі договору іпотеки від 17 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., зареєстрованого в реєстрі за № 247. Вилучено запис та/або припинено запис про іпотеку

від 17 березня 2017 року № 19493007, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: від 17 березня 2017 року № 34316089 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214). Вилучено запис та/або припинено запис про обтяження від 17 березня 2017 року № 19493430, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: від 17 березня 2017 року № 34317470 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214).

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 06 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на користь ТОВ «АНАПУРНА» судовий збір у сумі 12 800, 00 грн.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне нерухоме майно набуте ним на підставі судового рішення, яке в подальшому скасовано, тому договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені 17 березня 2017 року, суперечать вимогам статей 203, 215 ЦК України. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог мотивовано тим, що ресторан з господарськими будівлями та спорудами вибув з володіння ТОВ «АНАПУРНА» поза волею товариства, а саме на підставі рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на таке майно, яке в подальшому було скасовано, тому ТОВ «АНАПУРНА» має право на витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 за правилами статті 388 ЦК України. Крім того, обтяження спірного нерухомого майна іпотекою порушує права ТОВ «АНАПУРНА» як законного власника нерухомого майна, оскільки своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку ОСОБА_8 товариство не надавало, що свідчить про наявність обставин, з якими закон пов`язує припинення іпотеки. У разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили іпотека цього майна припиняється. Наслідком визнання іпотеки припиненою є також вилучення запису та/або припинення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку та про обтяження щодо спірного нерухомого майна.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При цьому апеляційний суд зазначив, що рішення суду не підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд за встановленою законом підсудністю, оскільки учасник справи, який подав апеляційну скаргу, під час розгляду справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу повністю на новий розгляд за встановленою підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про належне повідомлення ОСОБА_1 та його представника про призначення до розгляду справи на 09 жовтня 2017 року.

Позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами стосувалися одного й того ж об`єкта нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, а тому справу повинен був розглядати Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області, а не Індустріальний районний суд м. Дніпра.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справищодо касаційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що останній досягнув своєї мети, заради якої звернувся саме до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з порушенням вимог територіальної виключної підсудності, оскільки ресторанний комплекс за заочним рішенням цього суду вже перереєстровано та передано в іпотеку.

ТОВ «АНАПУРНА» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначило, що зі сторони останнього відбувається маніпуляція шляхом пред`явлення позовів, а у випадку скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій товариство буде позбавлене права власності на належний йому ресторанний комплекс.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_4 .

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просив змінити мотивувальну частину постанови суду апеляційної інстанції в частині виключення встановлених обставин, перелік яких навів у скарзі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_4

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що фактично судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене відповідно до вимог закону, але без будь-яких правових підстав апеляційний суд навів нові суперечливі мотиви, які не відповідають фактичним обставинам. Таким чином, двома рішеннями у одній справі встановлені по-різному одні й ті самі обставини, що є неприпустимим. На переконання заявника, рішення суду апеляційної інстанції, яке містить посилання на нові обставини та іншу оцінку доказів, без наведення відповідних правових мотивів і обґрунтувань створює передумови для порушення законних прав та інтересів учасників справи в частині виникнення нових прав та обов`язків у правовідносинах за зобов`язаннями, які припинені належним виконанням, за наявності доказів відсутності будь-яких матеріальних претензій зі сторони ОСОБА_1 Зазначеного суд апеляційної інстанції не врахував, чим порушив вимоги щодо меж розгляду апеляційної скарги судом та встановлення обставин, про які заявлено в апеляційній скарзі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справищодо касаційної скарги ОСОБА_4

ТОВ «АНАПУРНА» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що воно є єдиним дійсним власником спірного нерухомого майна. Обставини, які зазначені ОСОБА_4 у касаційній скарзі, не мають будь-якого значення для вирішення спору.

ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2018 року.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналогічні положення містяться у статті 263 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції здійснює перегляд оскаржуваних судових рішень та перевіряє їх відповідність визначеним критеріям на момент їх ухвалення, не здійснюючи новий розгляд справи та вирішення спору по суті.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Згідно з протоколом № 1 загальних зборів учасників ТОВ «АНАПУРНА» від 13 вересня 2010 року вирішено, зокрема, прийняти до складу учасників товариства ОСОБА_1 , затверджено склад учасників товариства у кількості двох осіб та перерозподілено частки у статутному капіталі таким чином: ОСОБА_4 - 50, 00 % (430 000, 00 грн), ОСОБА_1 - 50, 00 % (430 000, 00 грн).

Відповідно до протоколу № 2 зборів учасників ТОВ «АНАПУРНА» від 30 вересня 2010 року постановлено придбати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Бумєр» (далі - ТОВ «Бумєр») ресторан з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 846 251, 00 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2010 року, укладеним між ТОВ «Бумєр» і ТОВ «АНАПУРНА», останнім придбано зазначений ресторан з господарськими будівлями, про що 25 жовтня 2010 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності.

10 лютого 2012 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , якою ОСОБА_1 уповноважив останніх бути його представниками у перелічених органах з питань розпорядження в повному обсязі або частково належною йому часткою у розмірі 50, 00 %, що є еквівалентом 430 000, 00 грн в статутному капіталі ТОВ «АНАПУРНА», з правом незалежно і на власний розсуд встановлювати всі умови договорів, укладати і підписувати попередній договір та договір купівлі-продажу зазначеної частки в статутному капіталі ТОВ «АНАПУРНА», підписувати заяви про вихід зі складу ТОВ «АНАПУРНА» та про намір відступити або продати частку товариству або іншій особі, голосувати стосовно питання продажу та/або одержання кредиту, передачі у іпотеку спірного ресторану з господарськими будівлями.

У зв`язку з зазначеним представникам надано право подавати та підписувати від його імені будь-які заяви та документи, одержувати необхідні документи, довідки, витяги, в тому числі підписувати будь-які необхідні протоколи зборів учасників ТОВ «АНАПУРНА», підписати заяву про вихід зі складу учасників ТОВ «АНАПУРНА» та про намір відступити або продати частку товариству або іншій особі, сплачувати податки, розписуватися, в тому числі підписувати протоколи зборів учасників товариства та голосувати стосовно питання продажу та або одержання кредиту у будь-яких банківських установах України та в їх відділеннях та укладення договору іпотеки належного товариству нерухомого майна, а саме ресторану з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, представляти інтереси на загальних зборах, вносити пропозиції по пунктах порядку денного загальних зборів, брати участь в очному та заочному голосуванні, в обговоренні питань порядку денного загальних зборів, прийнятті рішень, сплачувати гроші, подавати від його імені заяви скарги, виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.

14 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , яка діяла як представник ОСОБА_1 , укладено договір про відступлення частки у статутному капіталі ТОВ «АНАПУРНА», відповідно до умов якого ОСОБА_4 купив частку ОСОБА_1 у ТОВ «АНАПУРНА», яка відповідає 50, 00 % статутного капіталу товариства.

Внаслідок таких дій ОСОБА_4 став єдиним учасником ТОВ «АНАПУРНА» з загальним розміром частки у статутному капіталі 860 000, 00 грн, що становить 100, 00 % розміру статутного капіталу.

04 липня 2016 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу частки статутного капіталу ТОВ «АНАПУРНА», згідно з яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив у власність частку у статутному капіталі ТОВ «АНАПУРНА», яка відповідає 100, 00 % статутного капіталу товариства, та сплатив за неї грошові кошти згідно з договором у сумі 20 000, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо вирішення первісного позову ОСОБА_1

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами пунктів 2, 6 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного судочинства відносяться, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

У статті 1 Першого протоколу до Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України свідчить, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

За правилами статті 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, на підставі рішення суду не породжується, а підтверджується наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права

власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Суди встановили, що договір про відступлення ОСОБА_1 його частки у статутному капіталі ТОВ АНАПУРНА» є чинним та ніким не оспорений, а також є укладеними та не оспореними інші правочини щодо розпорядження рестораном з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та частки у статуному капіталі ТОВ «АНАПУРНА» інших осіб.

На переконання Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ним не доведено наявності права приватної власності на спірний об`єкт нерухомості, набутого раніше на законних підставах як фізичною особою в розумінні статті 24 ЦК України. Підстав для набуття такого права за рішенням суду судами також не встановлено.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

У справі, що переглядається, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року визнано право власності на ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 , технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів № 5; замощення I, а також припинено право власності на цей ресторан з господарськими будівлями та спорудами за ТОВ «АНАПУРНА».

На підставі такого рішення суду 15 березня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловська Г. О. внесла запис про право власності: 19443009 за ОСОБА_1 .

Після цього зазначене нерухоме майно відчужене на підставі таких правочинів.

17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу (серія та номер: 241) 1/2 частини нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., про що внесено запис про право власності: 19485034 від 17 березня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34309061 від 17 березня 2017 року.

17 березня 2017 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу (серія та номер: 244) 1/2 частини нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., про що внесено запис про право власності: 19485930 від 17 березня 2017 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34310047 від 17 березня 2017 року.

Того ж дня ОСОБА_2 у забезпечення зобов`язань за договором позики від 17 березня 2017 року, укладеним з ОСОБА_6 , передав останньому в іпотеку нерухоме майно за договором іпотеки від 17 березня 2017 року № 247, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г. О., та внесено запис про іпотеку за № 19493007 від 17 березня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34316089 від 17 березня 2017 року. Крім того, на підставі зазначеного договору іпотеки внесено запис про обтяження за № 19493430 від 17 березня 2017 року відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34317470 від 17 березня 2017 року.

За умовами договору іпотеки ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_10 прийняв в іпотеку спірне нерухоме майно в забезпечення виконання основного зобов`язання в розмірі 500 000, 00 грн, строк виконання якого встановлено до 17 вересня 2017 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частини перша і третя статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як встановлено судами, правочини щодо купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 17 березня 2017 року вчинені на підставі наявності у ОСОБА_1 права власності згідно з рішенням суду, яке 18 травня 2017 року скасоване, а тому обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про невідповідність таких договорів вимогам статей 203, 215 ЦК України.

Визнаючи спірні договори недійсними, суд обґрунтовано в порядку реституції повернув у власність ТОВ «АНАПУРНА» (визнавши таке право власності) нерухоме майно - ресторан з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, технічний опис: ресторан літ. В, загальною площею 439, 5 кв. м; сторожка човнової станції літ. А, загальною площею 156 кв. м; вбиральня літ. Б; альтанка літ. Г; майстерня літ. Д; очисні споруди з/я; огорожа № 1-4; причал для човнів № 5; замощення I.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц

(провадження № 14-179цс18).

Враховуючи наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь законного власника ТОВ «АНАПУРНА» за правилами статті 388 ЦК України є правильним, оскільки майно вибуло з володіння власника поза його волею на підставі заочного рішення суду, яке в подальшому було скасоване.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це застава нерухомого майна в забезпечення виконання зобов`язання, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 4 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи те, що ТОВ «АНАПУРНА» як законний власник не давав свою згоду на передачу спірного нерухомого майна в іпотеку, а договори купівлі-продажу від 17 березня 2017 року, на підставі яких ОСОБА_2 набув право власності на ресторан з господарськими будівлями, підлягають визнанню недійсними, то обґрунтованим є висновок судів про задоволення позовних вимог щодо визнання іпотеки припиненою на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Під час перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про вилучення записів та/або припинення записів про іпотеку та про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Верховний Суд враховує правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс), згідно із якими за відсутності рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо, а тому позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими.

Щодо тверджень касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення правил територіальної підсудності

За загальним правилом статті 109 ЦПК України 2004 року позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Виключна підсудність - підсудність, з якої позов підлягає розгляду в суді, чітко визначеному в ЦПК України 2004 року, а саме у статті 114 ЦПК України 2004 року.

За правилом виключної підсудності, встановленим частиною першою статті 114 ЦПК України 2004 року, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Тлумачення частини першої статті 114 ЦПК 2004 року свідчить, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням), про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору, з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно, з приводу звернення стягнення на нерухоме майно.

При конкуренції такого виду підсудності з іншими видами підсудності перевага завжди надається виключній підсудності.

Так, дійсно позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами стосувалися одного й того ж об`єкта нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, тобто спір виник з приводу нерухомого майна та за правилами виключної підсудності відноситься до територіальної юрисдикції Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, а не Індустріального районного суду м. Дніпра.

Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що виявилося у розгляді справи із порушенням правил територіальної підсудності.

Разом з тим, таке порушення норм процесуального права не є підставою для скасування судових рішень, ухвалених за наслідком розгляду справи, з огляду на таке.

За змістом частини другої статті 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

За приписами частини другої статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

ОСОБА_1 як учасник справи, який подавав апеляційну та касаційну скарги, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи, більше того він і був ініціатором звернення із позовною заявою саме до Індустріальногорайонного суду м. Дніпра, а тому Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості усунути порушення правил територіальної підсудності, допущені судом першої інстанції.

Щодо тверджень касаційної скарги Сінчука С. І. про порушення судом апеляційної інстанції принципу диспозитивності та меж апеляційного перегляду

За правилами частин першої-другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом під час розгляду справи не було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, що давало б йому можливість вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, спір між сторонами первісного та зустрічного позовів виник щодо правового режиму нерухомого майна, забезпечення конституційної гарантії непорушності права власності на таке майно.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства необхідно тлумачити як похідний від принципу диспозитивності цивільного права. Насамперед принцип диспозитивності обумовлений природою цивілістичних прав (цивільних, сімейних, трудових тощо), які є об`єктом судового захисту і характеризуються автономією, оскільки за визначенням від суб`єкта цих прав залежать форми їхньої реалізації, у тому числі і шляхом звернення до суду. Таке уявлення про природу принципу диспозитивності цивільного процесу приводить до того висновку, що цей принцип обумовлений принципом диспозитивності в матеріальному праві.

Верховний Суд, даючи оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд безпідставно та всупереч порядку дослідження доказів встановив нові обставини справи поза межами предмета позову та апеляційної скарги, а також зробив висновки, які не мають правового значення для вирішення спору по суті, виходив з такого.

Наведені обставини та їх оцінка не мають правового значення для правильного вирішення спору по суті та не входять до предмета доказування, оскільки стосуються господарських правовідносин, які виникли між юридичними особами, їх засновниками (учасниками) і підлягають вирішенню в окремому судовому провадженні у порядку господарської юрисдикції.

Оскільки суди правильно визначили характер спірних правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові, Верховний Суд визнає наведені міркуваннями формальними, що не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті, та застосовує положення частини другої статті 410 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик