Провадження № 2/161/753/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд в складі:

головуючого-судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в Луцький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення завдатку.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в кінці червня 2017 року маючи намір придбати житловий будинок в с.Угринів Луцького району Волинської області, звернулась до ОСОБА_2, оскільки саме вона займалась продажем будинку, власником якого був ОСОБА_3 Ціна будинку була встановлена в розмірі 5000 доларів США і в рахунок оплати за будинок нею було передано відповідачу завдаток в сумі 2500 доларів США. В подальшому, оскільки в позивача та її чоловіка погіршився стан здоров»я, вони відмовились від придбання будинку, про що повідомили відповідача і власника будинку. Також домовились, що позивач підшукає інших покупців на будинок, а ОСОБА_2 поверне всі кошти, які їй були передані. Про отримання коштів ОСОБА_2 написала відповідну розписку.

Проте, ОСОБА_2 повернула лише 500 доларів США, решта 2000 доларів США зобов'язувалась повернути до 05 липня 2018 року, про що написала відповідну розписку. Однак, коштів в визначений строк відповідач не повернула.

Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача суму завдатку в розмірі 2000 доларів США.

Ухвалою від 18 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 16 жовтня 2018 року.

01 листопада 2018 року позивач збільшила позовні вимоги. Просила стягнути з відповідача 2000 доларів США, 5700 гривень моральної шкоди, індекс інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати.

Позивач в судове засідання не зявився. Представником позивача до суду було подано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позов, окрім вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення суми боргу та 3% річних від простроченої суми підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Будь-яких заяв чи колопотань про відкладення розгляду справи від сторони відповідача до суду не надходило.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 в кінці червня 2017 року мали намір придбати у свою приватну власність житловий будинок, розташований в селі Угринів Луцького району Волинської області, власником якого був ОСОБА_3 Продажем вказаного обєкту нерухомості займалась ОСОБА_2 Ціна продажу будинку становила 5000 доларів США.

В рахунок оплати вартості будинку позивачем було внесено кошти у загальній сумі 2500 доларів США.

Договорів завдатку чи будь-яких інших договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалось. Всі зобовязання надавались в усній формі, а факт передачі грошових коштів підтверджувався розписками.

З копії розписки, наявної в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_5 було отримано від позивача кошти в сумі 2500 доларів США за продаж будинку, який належить ОСОБА_3 (на підставі доручення). Відповідач, в свою чергу, зобовязувалась підготувати необхідні документи та здійснити переоформлення прав на вказаний обєкт нерухомості до 30 жовтня 2017 року. Крім того, передбачено, що у випадку, якщо вказаних домовленостей не буде реалізовано ОСОБА_2 зобовязалась повернути грошові кошти у сумі 5000 доларів США (а.с.10).

Станом на зазначену в розписці дату вищеперерахованих дій щодо підготовки належних документів для здійснення перереєстраційних процедур не вчинено.

У звязку з погіршенням стану здоровя позивача та її чоловіка, подружжя вимушено було відмовитись від наміру придбати даний житловий будинок, про що було повідомлено його власника та відповідача.

Сторонами також було погоджено порядок повернення сплачених позивачем коштів.

Відповідно до розписки від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 було повернуто ОСОБА_1 кошти в сумі 500 доларів США, решту суми у розмірі 2000 доларів США остання зобовязувалась повернути до 05 липня 2018 року (а.с.9).

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Станом на дату звернення позивача із позовом до суду (14 вересня 2018 року), вказані кошти відповідачем не повернуті.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до правової позиції визначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, яке випливає із договору, який уже був раніше укладений сторонами.

Таким чином, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов'язання, може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Правила ст.571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

З огляду на те що, договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було (з вини відповідача) - передані позивачем грошові кошти є авансом, який на відміну від завдатку, є лише способом платежу (попередньої оплати) та не виконує забезпечувальної функції, та відповідно підлягає поверненню.

Вказане також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року (справа № 6-176цс12).

Та обставина, що при укладенні договору сторони вважали дану суму саме завдатком, про що зазначили у розписці, правового значення не має та не підміняє правову природу переданих позивачем і отриманих відповідачем грошових коштів, що визначена ЦК України.

Частиною першою ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Частина друга цієї статті зазначає, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути суму отриману нею в розмірі 2000 доларів США, що станом на дату винесення рішення згідно офіційного курсу НБУ становить 54175,20 грн. (27,0876 грн. х 2000 доларів США) .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5700 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК України (у чинній редакції ст. 185 ЦПК України).

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Як зазначила позивач, в зв'язку із неправомірними діями ОСОБА_2 вона опинилась у скрутному положенні, оскільки їй потрібні були кошти на особисте лікування та лікування чоловіка. Зважаючи на те, що відповідачем не було повернуто коштів згідно розписки, вона вимушена була шукати гроші на лікування у інших людей, що, в свою чергу, несло за собою незручності, приниження та душевні страждання.

Згідно довідки від 28.08.2018 року виданій на імя позивача, виданої лікарем-гінекологом їй встановлено діагноз: ерозія шийки матки, порушення оваріально-менструального циклу (ОМЦ) (а.с.7).

З матеріалів справи також вбачається наявність онкологічного захворювання у чоловіка позивача ОСОБА_4, що підтверджується лікарським консультативним заключенням від 27.08.2018 року (а.с.8).

Факт невиконання взятих на себе відповідачем зобовязань щодо повернення коштів в строк, зазначений в розписці підтверджується наявними в матеріалах справи та встановленими в судовому засіданні доказами. Крім іншого, зазначене не оспорюється ОСОБА_2

Відповідачем також не спростовано наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди спричиненої невиконанням нею зобовязань, згідно розписки від 22.05.2018 року, повязаних із вимушеною необхідністю позичати у сторонніх людей кошти на лікування.

З урахуванням вищевикладених обставин, тривалості порушення прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, крім цього, вважає заявлений розмір такого відшкодування співмірним із спричиненою відповідачем шкодою та достатнім для задоволення потреб позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат відповідача на правову допомогу в матеріалах справи міститься копія договору про надання правничої допомоги від 16.10.2018 року (далі - договір), акт наданих послуг від 187.01.2019 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та квитанціі до прибуткового касового ордеру №12 від 11.09.2018 року на суму 1000 гривень, №19 від 17.12.2018 року на суму 1000 гривень, № 17 від 20.11.2018 року на суму 600 гривень та № 03 від 18 січня 2019 року на суму 1000 гривень.

З огляду на наведене з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн., а також витрати на правничу допомогу у сумі 3600 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 23, 509, 530, 533, 546, 548, 570, 571 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, що станом на дату винесення рішення згідно офіційного курсу НБУ становить 54175 (пятдесят чотири тисячі сто сімдесят пять) гривень 20 копійок, а також 5700 (пять тисяч сімсот) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі, а саме витрати на оплату судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3600 ( три тисячі шістсот) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: вул. Жданова 5, с.Залісці, Рожищенський район, Волинська область; фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації: пр. Грушевського 14/38, м. Луцьк, Волинська область; РНОКПП: НОМЕР_2).

Дата складання повного тексту рішення 27 лютого 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_6