КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

провадження №22-ц/824/6351/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Мельника Я.С., Сержанюка А.С., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Таран Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 обґрунтовуючи його тим, що 27 березня 2012 року позивачем було видано довіреність на імя відповідача з метою отримання останнім грошових коштів належних позивачу. Так, ОСОБА_4 було отримано грошові кошти з фінансових установ, проте, він не передав їх позивачу. За таких обставин, 14 квітня 2016 року позивачем було направлено вимогу на імя відповідача про виконання грошового зобовязання. Однак, указана вимога залишилася без реагування, у добровільному порядку відповідач повертати отримані ним грошові кошти відмовляється.

Тому, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за невиконаними грошовими зобовязаннями у розмірі 163267, 00 гривень, отриманих відповідачем у банківських установах діючи від імені позивача на підставі довіреності за реєстровим №453, посвідченої 27 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко О.І. з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказала, що судом першої інстанції було необґрунтовано застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин.

ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що судом першої інстанції вірно застосовано положення статті 267 ЦК України, а тому оскаржуване рішення є законним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1006 ЦК України та положення статті 530 ЦК України. Також, суд виходив із того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки строк для звернення до суду почав відраховуватися з моменту отримання грошових коштів відповідачем.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що після смерті чоловіка ОСОБА_3звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. було видано свідоцтва про право власності (а.с.5, 8,10).

27 березня 2012 року ОСОБА_3 було видано довіреність на імя ОСОБА_4, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., відповідно до змісту якої відповідач мав здійснити дії щодо отримання у банківських установах належних позивачу грошових коштів (а.с.19).

14 квітня 2016 року ОСОБА_3 було направлено вимогу на імя ОСОБА_4про виконання грошового зобовязання, у звязку із неотриманням нею грошових коштів (а.с.14-15, 16,17,18).

Встановлено, і не заперечувалося сторонами у справі, що ОСОБА_4, на підставі довіреності від 27 березня 2012 року, було отримано грошові кошти у наступних фінансових установах та наступному розмірі:

29 березня 2012 року у ПАТ «Укрсиббанк» - 13515,78 гривень;

30 березня 2012 року у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 24920,68 гривень;

10 квітня 2012 року у ПАТ КБ «Приватбанк» - 20000,00 гривень;

09 листопада 2012 року у ПАТ «Укрсиббанк» 1971,97 доларів США.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що:

30 березня 2012 року було отримано 24920,68 грн. враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 25 листопада 2016 року, відповідач зобовязаний сплатити позивачу: 24920,68 (основний борг) + 3480,72 (% річних) + 19712,26 (інфляційні) = 48113,66 грн.;

29 березня 2012 року було отримано 12500,00 грн. та 1015,78 грн., що у сумі становить 13515,78 грн., враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобовязаний сплатити позивачу: 13515,78 (основний борг) + 1888,87 (% річних) + 10690,98 (інфляційні) = 26095,63 грн.;

09 листопада 2012 року було отримано 1758,62 долари США.,враховуючі 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобовязаний сплатити позивачу: 1758,62 (основний борг) + 213,35 (% річних) = 1971,97 доларів СІЛА, що у перерахунку на гривні за курсом НБУ на 25.11.2016 1 долар США = 25.59 грн., становить 50462,71 грн.;

10 квітня 2012 року було отримано 7500,00 грн.,12500,00 грн., що у сумі складає 20000,00 грн., враховуючі індекс інфляції та 3% річних, станом на 11 листопада 2016 року, відповідач зобовязаний сплатити позивачу: 20000,00 (основний борг) + 2775,41 (% річних) + 15820,00 (інфляційні) = 38595,41 грн..

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до змісту довіреності ОСОБА_3уповноважила відповідача, зокрема, здійснити дії на отримання у банківських установах належних їй на праві власності грошових коштів.

Таким чином, отримання ОСОБА_4 грошових коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обовязку передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 обовязку щодо повернення належних позивачу коштів виконано не було, і доказів протилежного відповідачем не надано, з нього підлягають стягненню отримані ним грошові кошти.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову із застосуванням строку позовної давності.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ОСОБА_3 визначено розмір індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Наведені у позовній заяві ОСОБА_3 розрахунки суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими, ніким не оспореними, і здійсненими з урахуванням вимог статті 625 ЦК України.

Також, суд апеляційної інстанції ураховує той факт, що відповідач не оспорює розмір грошових коштів, які просить стягнути позивач, та їх розрахунок.

Щодо застосування судом першої інстанції строків позовної давності до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції мав виходити із безпосередньої обізнаності позивача про факти порушення її права або із обєктивної можливості позивача знати про ці факти.

Висновки суду першої інстанції про те, що строк для звернення до суду почав відраховуватися з моменту отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, і такими, що свідчать про неправильне застосування положень статті 261 ЦК України, оскільки позивачем було видано довіреність строком на три роки та вона не могла знати напевно в який саме день її син отримую кошти за довіреністю у банківських установах.

Крім того, довіреність видана 27 березня 2012 року ОСОБА_3 на імя ОСОБА_4, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., не містить умов щодо конкретної дати отримання грошових коштів у фінансових установах. Тому стверджувати, що позивач було обізнана про отримання відповідачем грошових коштів є безпідставними.

Указаним вище спростовуються доводи ОСОБА_4, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах цивільної справи.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3сплатила судовий збір розмірі 1632,67 гривень (за подання позовної заяви) та 2449,01 гривень (за подання апеляційної скарги на рішення суду), що у сукупному розмірі складає 4081,68 гривень.

Апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість позовних вимог, і задоволення позову у повному обсязі.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 4081,68 гривень.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, і підлягає скасуванню у відповідності до статті 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року скасувати повністю, і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 163267, 00 гривень, отриманих ОСОБА_4 у банківських установах діючи від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності за реєстровим №453, посвідченої 27 березня 2012 року приватним нотаріусом Марченко О.І., з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4081,68 гривень понесених судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено «14» травня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЯ.С. Мельник А.С. Сержанюк