Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

місто Київ

справа № 623/5351/15-ц

провадження № 61-7570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля HONDA CIVIC, 2007 року випуску, в розмірі 122 320, 00 грн, припинивши його право власності на Ѕ частину автомобіля.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 19 листопада 1999 року до 08 квітня 2010 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 За час шлюбу сторонами у справі придбано автомобіль HONDA CIVIC, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 , який зареєстровано на його ім`я. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 02 грудня 2009 року за ним визнано право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля, втім з моменту ухвалення рішення суду автомобіль перебуває у відповідача, яка чинить перешкоди позивачеві у користуванні автомобілем.

Стислий виклад заперечень відповідачів

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за нею право власності на спірний автомобіль та зобов`язати відповідача передати ключі та технічний паспорт на нього.

В обґрунтування позову посилалась на те, що її одноосібне користування спірним автомобілем є неможливим, оскільки, хоча автомобіль фактично знаходиться у неї, але технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього знаходяться у ОСОБА_1 , що позбавляє її можливості користуватися автомобілем. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь компенсації вартості Ѕ частини автомобіля в сумі 122 320, 00 грн та припинення права власності позивача на спірний автомобіль визнала. Пояснила, що згодна сплатити компенсацію вартості спільного майна та у неї є така можливість. Однак, враховуючи що в первісному позові ставиться питання виключно про стягнення з неї компенсації вартості спільного майна, та не вирішується питання про перехід до неї права власності на Ѕ частину автомобіля, звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спірний автомобіль та зобов`язати відповідача передати ключі та технічний паспорт на автомобіль.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2016 року у складі судді Бєссонової Т. Д. позовні вимоги сторін задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля НОNDА СІVІС, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 у сумі 122 320, 00 грн, припинено право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля, зареєстрованого 02 жовтня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на спірний автомобіль та зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 технічний паспорт та ключі від автомобіля.

Суд першої інстанції, задовольняючи позови, керувався тим, що автомобіль є неподільною річчю, спільне користування автомобілем неможливе через неприязні стосунки між сторонами після розірвання шлюбу; жодна із сторін не має можливості користуватися автомобілем, оскільки сам автомобіль знаходиться у відповідача, а технічний паспорт та ключі у позивача; відповідач ОСОБА_2 має можливість виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та це не становитиме для неї надмірний тягар. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь компенсації вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 122 320, 00 грн та припинення його права власності на Ѕ частину автомобіля та зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль та зобов`язання ОСОБА_1 передати технічний паспорт та ключі від автомобіля підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2016 року змінено, скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення судових витрат. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що оскільки ОСОБА_2 є співвласником майна, що домагається позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника, не виконала умови попереднього внесення нею як позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, підстави для задоволення її позовних вимог відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 у вересні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про застосування положення статті 365 ЦК України, оскільки у цій справі відповідач не заявляла вимоги про припинення права позивача на частку у спільному майні. Наведені вимоги заявлялись позивачем, тобто ОСОБА_1 у своєму позові просив позбавити його права на частку у майні та сплатити йому грошову компенсацію, з огляду на що застосуванню підлягали положення статті 364 ЦК України, а попереднє внесення відповідачем грошових коштів на депозитний рахунок суду не вимагалось.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у квітні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони, перебуваючи в шлюбі, придбали автомобіль HONDA CIVIC, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 у РЕВ МВ № 2 ДАІ ГУМВС України в Харківській області.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 02 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 квітня 2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину автомобіля HONDA CIVIC, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки суб`єкта оціночної діяльності вартість спірного автомобіля складає 244 640, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13, зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз конструкції норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач, співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі.

Випадки, коли співвласник майна має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються іншим правилом - статтею 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у

справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи необхідно було враховувати і загальні засади цивільного законодавства

(стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі

№ 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином, суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсації вартості його частки, припиняється з дня її отримання.

Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку, що у разі надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої грошової компенсації несе саме співвласник, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні.

З огляду на наведені положення закону суд першої інстанції, встановивши, що у відповідача є можливість сплатити позивачу грошову компенсацію Ѕ частини у праві власності на спірний автомобіль, дійшов обґрунтованого висновку про можливість задоволення позовів.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції у частині задоволення зустрічного позову, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність попереднього внесення відповідачем грошових коштів на депозитний рахунок суду та застосування до цих правовідносин положень статті 365 ЦК України, оскільки відповідач не просила позбавити позивача права на частку у спірному майні. Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Окрім цього, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

У наведеному контексті Верховний Суд погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість задоволення первісного та зустрічного позовів, оскільки вирішення лише первісного позову, у якому ставиться питання про припинення права власності на Ѕ частину спірного майна без вирішення питання власності на це майно у цілому не відповідатиме вимогам ефективності надання захисту порушеного цивільного права та матиме наслідком створення стану неврегульованості та неоднозначності стосовно права власності на це майно за відповідачем.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, то судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 1 467, 84 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 467, 84 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик