ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Чернівці

Справа № 715/1516/18

Провадження 22-ц/822/414/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно за законом та позовною заявою третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Тимофтій Леся Миколаївна, про визнання права власності на частку у спільному майні ( головуючий в першій інстанції Цуренко В.А.)

встановив :

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4

03.06.2013р. ОСОБА_4 був складений заповіт, відповідно до якого, все майно, що належало останньому на день смерті і на що він згідно закону мав право, останній заповів своєму синові - ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Крім того, за життя, ОСОБА_4 був збудований гараж НОМЕР_4 площею 27,3 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 , однак право власності ним оформлене не було.

26.09.2017р. ОСОБА_3 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Тимофтій Л.М. про прийняття спадщини після смерті її чоловіка - ОСОБА_4 , на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 була непрацездатною за віком і відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, яка становить 1/4 частину спадкового майна.

28.09.2017р. позивач ОСОБА_2 звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, однак приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М. 23.04.2018р. була винесена постанова № 406/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд, визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме: на 3/4 частки двокімнатної квартири, загальною площею 55,2 кв.м., в тому числі житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_3 , на 3/4 частини будівлі гаражу НОМЕР_4 площею 27,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на 3/4 частини легкового автомобіля марки «ВАЗ», модель «21101», 2007 року випуску, НОМЕР_3, тип ТЗ-легковий седан, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , а також право власності на 1/4 частину депозиту в філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» в сумі 4333,83 грн.

24 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з зустрічним позовом, в якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 . помер її чоловік - ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис №80 від 19.09.2017р. в Глибоцькому районному відділі РАЦС Глибоцького територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Шлюб був зареєстрований 23.10.2003р. в відділі РАЦС Глибоцького РУЮ, актовий запис за № 80. Після смерті чоловіка ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на наступне нерухоме майно: двохкімнатну квартиру загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 30.8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Глибоцькою селищною радою Глибоцького району Чернівецької області 12 грудня 1994 року, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.06.2003р. Ринкова вартість квартири становить 144348 грн.; легковий автомобіль марки «ВАЗ», модель «21101» ринковою вартістю 56300 грн.; депозит на суму 17335.30 грн. в філії - Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Всього вартість спадкового майна становить 217983,30 грн.

За час шлюбу з ОСОБА_4 вони набули наступне майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя: автомобіль марки «ВАЗ 21101», 2007р. реєстраційний номер: НОМЕР_2 , вартістю 56300 грн. та депозит в сумі 17335.30 грн. в філії - Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Всього майна на суму 73635.30 грн., з якого ОСОБА_3 належить майно на суму 55226,47 грн., а саме: 3/4 частки автомобіля вартістю 42225 грн. (1/2 + 1/4 = 3/4), 3/4 частки депозиту в сумі 13001,47 грн. (1/2 + 1/4 = 3/4). Крім цього, ОСОБА_3 , як спадкоємниця за законом обов`язкової частки у спадщині, має право на 1/2 частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. на суму 72174 грн. Всього ОСОБА_3 належить спадкове майно на суму 127400,47 грн.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 406/02-31 від 23.04.2018р. ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом згідно пп.4.15, 4.18,4.19, п.4 гл.10 розд.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги та просила, визнати за нею право власності на : 1/2 частку двохкімнатної квартири загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м. вартістю 72174 грн., яка розташована в АДРЕСА_3 ; 3/4 частки депозиту в сумі 13001.47 грн. в філії - Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» 10025/096, відкриті 06.06.2010 р.; 1/2 частку будівельних матеріалів та обладнання витрачених на будівництво гаража НОМЕР_4 загальною площею 27,3 кв АДРЕСА_2 вартістю 19997,50 грн.. Легковий автомобіль марки ВАЗ, модель 21101, 2007р.в., № НОМЕР_3, тип ТЗ-легковий седан, реєстраційний номер: НОМЕР_1 вартістю 56300 грн. і стягнути з неї на користь відповідача ОСОБА_2 1/4 частку вартості автомобіля, що становить 14075 грн. грошової компенсації.

26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом як третя особа, в якому вказувала, що право власності спадкодавця на спірну квартиру виникло на підставі рішення органу приватизації - Глибоцької селищної ради та відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994р., записаного у реєстрову книгу за № 1.

З 19.07.1986р. ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюб з ОСОБА_4 Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29.05.2000р. шлюб між ними був розірваний. Однак, відповідно до ст. 44 КпШС України, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 припинився 16.09.2003р. У листопаді-грудні 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приватизували квартиру, використавши (кожен) своє право на приватизацію житла. Відповідно до довідки Глибоцької селищної ради № 131 від 19.11.1999р. вказана приватизація проведена на підставі поданої заяви та довідки про склад. Відповідно до заяви від 04.11.1994р. участь в приватизації вказаної квартири приймали ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Отже, співвласником спірної квартири була і є ОСОБА_8 . Ніяких угод про відчуження, відмову або припинення права на вказану квартиру ОСОБА_5 не укладала. У вказаній квартирі ОСОБА_5 була зареєстрована і є зареєстрованою по даний час. Ні спадкодавець ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не звертались в суд про поділ, виділ, сплату або стягнення компенсації за частку, припинення спільної сумісної власності, виселення, позбавлення права на квартиру чи скасування реєстрації місця проживання тощо. Таким чином, вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині визнання за ними права по 1/2 частині спірної квартири є безпідставними та незаконними, оскільки вони можуть претендувати лише по 1/2 частині від спадщини, тобто по 1/4 частині спірної квартири кожному. На іншу 1/2 частину квартири мала і має право ОСОБА_5

Просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована по АДРЕСА_3 загальною площею 55,2 кв.м.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2019 року позовнi вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, а саме: на 3/4 частини двокімнатної квартири, загальною площею 55,2 кв.м. в тому числі житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_3 , 1/4 частку депозиту в сумі 4333 (чотири тисячі триста тридцять три) гривні, 83 коп. у філії - Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» 10025/096, відкриті 06.06.2010р.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/4 частину двокімнатної квартири, загальною площею 55,2 кв.м. в тому числі житловою площею 30,8 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_3 , 3/4 частин депозиту в сумі 13001 (тринадцять тисяч одна) гривня 47 коп. у філії - Чернівецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» 10025/096, відкриті 06.06.2010 р., право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів та обладнання витрачених на будівництво гаража НОМЕР_4 площею 27,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та право власності на легковий автомобіль марки «ВАЗ», модель «21101», 2007 року випуску, НОМЕР_3, тип ТЗ-легковий седан, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , стягнуто з ОСОБА_3 компенсацією вартості 1/4 частини вказаного транспортного засобу на користь ОСОБА_2 у розмірі 14075грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Глибоцького районного суду від 06.02.2019р. в частині відмови у задоволені позовної заяви про визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та задоволення в цій частині вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв.м.

В обґрунтування доводів апеляційній скарзі посилається на те, що в рахунок частки квартири ОСОБА_1 ніякої компенсації не отримувала, оскільки в суді не було роз`яснено, що ця квартира є спільною сумісною власністю сторін, на неї є правовстановлюючі документи і жодна із сторін не може вчиняти будь-яких юридичних дій без згоди іншого співвласника, фактично поділити її немає змоги, спільно користуватися вказаною квартирою сторони не могли через конфліктні відносини.

Апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її вимог, враховуючи, що між сторонами вже був вирішений спір з приводу майна подружжя. Зазначає, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 вона просила суд захистити право шляхом поділу спільного майна подружжя на загальну суму 63733 грн., доля кожного становила по 31866грн., що в еквіваленті на час звернення в суд дорівнювало 6373 доларів США (курс 1 долар США = 5 грн.). ОСОБА_9 отримала 3000 доларів США за спільною домовленістю сторін спору в рахунок вартості рухомого майна, яке було набуте за час подружнього життя. Від позову вона не відмовлялася, а просила припинити розгляд справи оскільки сторони в добровільному порядку поділили майно. Ніяких угод про відчуження, відмову або припинення права на вказану квартиру вона не укладала. У вказаній квартирі ОСОБА_5 була зареєстрована і є зареєстрованою по даний час. Ні спадкодавець ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не звертались в суд про поділ, виділ, сплату або стягнення компенсації за частку, припинення спільної сумісної власності, виселення, позбавлення права на квартиру чи скасування реєстрації місця проживання тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Посилалась на те, що поділ спільного майна подружжя відбувся відповідно до положень ст.29 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_1 15.01 2003р. написала розписки про те, що вона отримала від ОСОБА_4 3000 доларів США та кухонний набір в рахунок її частки у спільному майні, в тому числі частки у квартирі АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що право спільної сумісної власності на квартиру припинилося, оскільки ОСОБА_1 отримано компенсацію за свою частку у спільній сумісній власності за 49/100 квартири. Законні інтереси її не порушенні.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апелянтом оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дана особа вже отримала грошову компенсацію за частку вказаного спільного майна, і відмовилася від вимог щодо вказаного майна написавши відповідну розписку.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

З матеріалів справи вбачається, що з 19.07.1986р. ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюб з ОСОБА_4 Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29.05.2000р. шлюб між ними розірваний.

Судом встановлено що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) у спільну сумісну власність під час шлюбу. Відповідно до заяви від 04.11.1994р. участь в приватизації вказаної квартири приймали ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . Відповідно до довідки Глибоцької селищної ради №131 від 19.11.1999р. вказана приватизація проведена на підставі поданої заяви та довідки про склад сім`ї. Право власності на спірну квартиру виникло на підставі рішення органу приватизації - Глибоцької селищної ради та відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994р.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Положеннями ст.29 КпШС України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарської призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частки грішми.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

За нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29.05.2000р. шлюб, який був зареєстрований 19 липня 1986 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

У січні 2003 року ОСОБА_1 звернулася в суд про поділ спільного майна подружжя. Предметом поділу була також і квартира АДРЕСА_1 .

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15.01.2003р. провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя закрито у зв`язку з добровільним поділом майна подружжям та відмовою позивачки від позову.

При цьому ОСОБА_1 15.01.2003р. написала розписки про те, що вона отримала від ОСОБА_4 3000 доларів США та кухонний набір в рахунок її частки у спільному майні.

Поділ спільного майна подружжя відбувся в добровільному порядку, тому вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири є безпідставними.

Встановлені судом обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, спростовують доводи апелянта про те, що ніяких угод про відчуження, відмову або припинення права на вказану квартиру ОСОБА_5 не укладала та не зверталась в суд про поділ, виділ, сплату або стягнення компенсації за частку, припинення спільної сумісної власності, виселення, позбавлення права на квартиру чи скасування реєстрації місця проживання тощо.

Про ту обставину, що сторони розділили майно за спільною згодою між собою також свідчить те, що ОСОБА_1 , отримавши від колишнього чоловіка грошові кошти, зазначила про відсутність претензій до поділу майна в цілому. Крім того, апелянт з січня 2003 року за життя ОСОБА_4 до вересня 2017 року з позовом до нього з приводу спірної квартири не зверталася, що свідчить про вирішення питання щодо цього майна, в спірній квартирі не проживала, хоча до 2015 року була в ній зареєстрована. Тобто протягом п`ятнадцяти років апелянт не проявляла інтересу до спірної квартири та з вимогою про визнання права власності на неї не зверталась. В квартирі проживали ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу та вирішення питання щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_4 оформив на себе право власності на спірну квартиру та з 04.06.2003р. став її єдиним власником, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право особистою приватної власності ОСОБА_4 на квартиру ні при його житті, ні після його смерті ніким не оспорювалось.

Враховуючи всі обставини справи, рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, є законним та обгрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обстави, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повної постанови 20 травня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :