Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 277/73/16-ц

провадження № 61-37178 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року у складі судді Прищепи Т. П. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та поділ спільного майна подружжя.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 07 березня 2008 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2014 року.

14 липня 2010 року подружжя придбало легковий автомобіль марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 69 808,00 грн, який є їх спільною сумісною власністю.

Під час проведення у листопаді 2015 року опису спільно набутого майна, їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 17 січня 2014 року без її згоди відчужив вищевказаний транспортний засіб на користь своєї рідної сестри ОСОБА_3 , яка у подальшому здійснила його продаж ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу було укладено з порушенням вимог статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- у порядку поділу майна подружжя залишити автомобіль марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_1 у власності ОСОБА_2 , стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 51 946,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений 17 січня 2014 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У порядку поділу спільного майна подружжя залишено у власності

ОСОБА_2 легковий автомобіль марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер

НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 51 946,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 650,00 грн, витрати на оголошення у пресі - 990,00 грн, витрати на залучення експерта - 950,00 грн, витрати на правову допомогу - 9 058,00 грн, а всього - 11 648,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 розпорядився спірним транспортним засобом без згоди та відома другого з подружжя, що дає підстави для висновку про те, що правочин щодо відчуження спільного сумісного майна подружжя вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому наявні підстави для визнання такого правочину недійсним, із залишенням транспортного засобу у власності відповідача ОСОБА_2 , а з нього на користь ОСОБА_1 у порядку поділу майна підлягає стягненню грошова компенсація ринкової вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу на дату його відчуження (2014 рік), визначеної згідно висновку № 4217 судової автотоварознавчої експертизи, у межах заявленої Третяковою Г. І. суми - 51 946,00 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладеного 17 січня 2014 року між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та залишення у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя зазначеного автомобіля у власності ОСОБА_2 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про те, що відчуження спірного транспортного засобу відбулося з порушення вимог статей 65 СК України, 369 ЦК України без згоди позивача, є обгрунтованими. На дату вчинення оспорюваного правочину сторони разом не проживали і не були пов'язані спільним побутом. Договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено між ОСОБА_2 та його сестрою

ОСОБА_3 за місяць до звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу між сторонами, за відсутності згоди другого з подружжя. Доказів на підтвердження передачі позивачеві грошових коштів у розмірі половини вартості відчуженого транспортного засобу, ОСОБА_2 не надав, а тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки відчуженого ним транспортного засобу, що виключає необхідність визнання оспорюваного правочину недійсним.

Вирішуючи питання про розмір грошової компенсації вартості відчуженого транспортного засобу, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не спростував ринкової вартості подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, що визначена згідно висновку № 4217 судової автотоварознавчої експертизи від 23 вересня 2016 року.

Додатковою постановою Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн, витрати, пов'язані з проведенням експертизи - 950,00 грн та витрати, пов'язані з переїздом представника до іншого населеного пункту - 808,00 грн, а всього - 2 309,20 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 липня 2018 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення повернуто заявнику без розгляду.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що розмір грошової компенсації 1/2 частки автомобіля має визначатися, виходячи з його ринкової вартості на дату відчуження та не звернули увагу, що вартість майна, яке підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні такої згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Висновок № 4217 судової автотоварознавчої експертизи від 23 вересня 2016 року не може бути покладений в основу визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу для цілей його поділу, оскільки грунтується на припущеннях, зокрема щодо фактичного пробігу та технічного стану подібного за своїми характеристиками рухомого майна. Вказував на те, що автомобіль було відчужено у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а кошти від його продажу витрачено в інтересах сім`ї, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з нього на користь колишньої дружини грошової компенсації вартості 1/2 частки відчуженого транспортного засобу.

Крім того, апеляційний суд не вирішив питання розподілу судових витрат, у тому числі судового збору та витрат на правову допомогу, а також не розглянув його заяву про ухвалення додаткового судового рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року у частині вирішених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного 17 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та залишення його у власності ОСОБА_2 не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 березня 2008 року по 28 квітня

2014 року, який розірвано рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 квітня 2014 року.

У період шлюбу подружжям набуто автомобіль марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

17 січня 2014 року ОСОБА_2 уклав зі своєю сестрою ОСОБА_3 договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля за ціною 23 000,00 грн, що підтверджується довідкою-рахунком.

27 лютого 2016 року ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діяв представник за довіреністю ОСОБА_5 , уклала з ОСОБА_4 договір № 1841/2016/1424 купівлі-продажу транспортного засобу, предметом є автомобіль марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, номер кузову - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , за визначеною умовами договору ціною - 20 000,00 грн.

Згідно з висновком № 4217 судової автотоварознавчої експертизи від 03 жовтня 2016 року ринкова вартість автомобіль марки ЗАЗ Ланос, 2009 року випуску, станом на січень 2014 року, без урахування фактичного пробігу та технічного стану (середньостатистична вартість) складає 51 541,00 грн. Вартість автомобіля ЗАЗ Ланос, термін експлуатації якого не перевищує п'ять років, а пробіг (загальний) не перевищує 35 000,00 км, складає 126 893,00 грн

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Щодо відчуження транспортного засобу у період перебування у зареєстрованому шлюбі

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судами установлено, що на час продажу ОСОБА_2 . спірного рухомого майна сторони проживали окремо і не вели спільного господарства. Твердження заявника про те, що відчуження вказаного автомобіля у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, свідчить про наявність згоди позивача на укладення правочину купівлі-продажу рухомого майна є непереконливими, оскільки він не надав доказів на підтвердження письмової згоди дружини на відчуження спільного майна та використання виручених від його реалізації коштів в інтересах сім`ї.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що ОСОБА_2 розпорядився транспортним засобом, що є спільною сумісною власністю подружжя на власний розсуд, за відсутності письмової згоди ОСОБА_1 , а тому позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Щодо визначення розміру грошової компенсації

За змістом частин першої, другої, статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018 сво 18.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 вартості спірного транспортного засобу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що оскільки відповідач розпорядився автомобілем за відсутності згоди другого з подружжя. У зв`язку з чим неможливо визначити його дійсну ринкову вартість, розмір грошової компенсації за належну позивачу частку у майні, підлягає визначенню виходячи з дійсної (ринкової) вартості подібного транспортного засобу марки ЗАЗ Ланос, термін експлуатації якого не перевищує п`яти років, а пробіг (загальний) не перевищує 35 000,00 км, що складає 126 893,00 грн, визначеної у висновку № 4217 судової автотоварознавчої експертизи від 03 жовтня 2016 року.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України)

Не погоджуючись з визначеним судовим експертом розміром ринкової вартості автомобіля марки ЗАЗ Ланос, ОСОБА_2 не надав доказів на спростування невідповідності технічних характеристик автомобіля тим, що були надані у розпорядження судовому експерту, та правильності висновку експерта у цілому.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій та фактично зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно правил пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

З аналізу вказаних правових норм убачається, що новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, є обов`язком апеляційного суду.

Згідно з договором про надання правової допомоги від 15 березня 2016 року, укладеним між адвокатом Кравчуком В. І. та ОСОБА_1 , адвокат надає замовнику правову допомогу і забезпечує захист його інтересів у цивільній справі відповідно до вимог передбачених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими нормативно-правовими актам, які підлягають для застосування при розгляді конкретної справи.

Відповідно до довідки від 01 вересня 2016 року, адвокат Кравчук В. І. отримав від ОСОБА_1 гонорар за надання правової допомоги та представництво її інтересів у суді у розмірі 7 500,00 грн, а також: 1 750,00 грн - добових за дні перебування у відрядженні у смт Ємільчине, 808,00 грн - відшкодування вартості проїзду від смт Любар до смт Ємільчине та у зворотньому напрямку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, а саме: сплачений нею судовий збір при пред`явленні позову до суду у розмірі 650,00 грн, витрати на виклик відповідача у суд - 990,00 грн, витрати на залучення експерта - 950,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу - 9 058,00 грн, що складаються з гонорару за надання правової допомоги та представництво позивача у суді - 7 500,00 грн, добових за дні перебування у відрядженні у смт Ємільчине - 1750,00 грн, а також витрат адвоката на проїзд від смт Любар до смт Ємільчине та у зворотньому напрямку.

Скасовуючи рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області у частині задоволених вимог немайнового характеру та ухвалюючи у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та залишення транспортного засобу у власності ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції мав вирішити питання щодо зменшення розміру стягнутих на користь позивача судових витрат пропорційно задоволеній частині позовних вимог, натомість додатковою постановою Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2018 року стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір за пред`явлення позову до суду у розмірі

551,20 грн, витрати, пов`язані з експертним дослідженням - 950,00 грн, витрати адвоката на проїзд у розмірі 808,00 грн, але не здійснив розподілу судових витрати, понесених заявником у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на задоволення частково поданої ним апеляційної скарги.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року в частині розподілу судових витрат та додаткової постанови Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2018 року, і ухвалення у цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору за вимогу майнового характеру - 650,00 грн, та пропорційно задоволеній позовних вимог: витрати на виклик відповідача в суд - 367,19 грн, витрати пов`язані з проведенням судової експертизи - 352,36 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 3 359,61 грн, а всього судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції -

4 729,16 грн.

Крім того, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, понесені ним у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції пропорційно до задоволеної частини його апеляційної скарги, у розмірі 1 653,60 грн (551,20+551,20)х150%), а також судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, пропорційно задоволеної частини касаційної скарги, у розмірі 119,56 грн, в всього - 1 773,16 грн.

Наведене, згідно положень частини дванадцятої статті 265 ЦПК України, дає підстави для зустрічного зарахування сум розподіленого судового збору та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці понесених позивачем судових витрат у розмірі (4 729,16 грн - 1 773,16 грн) 2956,00 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для касування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скаргою, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норма процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України)

Ураховуючи, що судами допущено неправильне застосування норм процесуального права щодо розподілу судових витрат, рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року та додаткова постанова Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2018 року у частині розподілу судових витрат підлягають скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року зупинено виконання рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від

29 грудня 2017 року його необхідно поновити у незмінній після апеляційного перегляду частині.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року у частині розподілу судових витрат та додаткову постанову Апеляційного суду Житомирської області від 07 червня 2018 року скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 2956,00 грн.

У решті рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від

29 грудня 2017 року, у незмінній після апеляційного перегляду частині, та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29 грудня 2017 року у незмінній після апеляційного та касаційного перегляду частині.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик