Дата документу 31.05.2019 Справа № 333/6425/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2102/19 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
Є.У.№ 333/6425/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника адвоката Першина Володимира Миколайовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом і просила на підставі ст. 71 ЖК України визнати її сина ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , посилаючи на те, що позивач з 2005 року не проживає в квартирі без поважних причин, витрат з утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує, зніматися з реєстрації в добровільному порядку відмовляється, що унеможливлює реалізацію нею як наймачем права на приватизацію житла, отримання субсидії тощо.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач з березня 2009 року виїхав на інше постійне місце проживання в с. Мала Білозерка, Василівського району, Запорізької області, уклав безстроковий трудовий договір з підприємством ЗАТ «Запорізький залізорудний комбінат», розташованим в м. Дніпрорудне, наміру повертатися до Запоріжжя не має, доказів чинення позивачем перешкод користуванні спірним житлом суду не надав, а тому на підставі ст.107 ЖК України він втратив право користування спірною квартирою.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що з 2009 року по теперішній час працює на ПрАТ «Запорізький залізорудний комбінат» в с.Мала ОСОБА_4 , власного житла не має, разом із сім`єю винаймає житло в АДРЕСА_2 із спірної квартири у зв`язку з тим, що позивачка створила умови, які не дозволяли жити там йому з дружиною. На теперішній час він не бажає повертатися до спірної квартири, однак і втратити право користування нею і право приватизації не бажає. Вважає, що з березня 2009 року не сплинув встановлений ст.70 ЖК України шестимісячний строк збереження за ним житла. Висновки суду про його переїзд на інше постійне місце проживання вважає помилковими, оскільки іншого житла він не має, житловою площею за місцем роботи він не забезпечений.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що зібраними у справі доказами підтверджується факт відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин з березня 2009 року. Наголошує на тому, що обґрунтовувала свої позовні вимоги ст.71 ЖК України, а не ст.107 ЖК, як зазначає відповідач у своїй апеляційній скарзі.

Третя особа ОСОБА_3 у відповідності до норм статті 360 ЦПК України відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак це не заважає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні в частині правового обґрунтування з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, за положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. ст.49, 175, 265 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Таким чином, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст.4, 175 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.5 ЦПК є обов`язком суду.

Встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , в якій як члени її сім`ї зареєстровані її сини: третя особа ОСОБА_5 Є ОСОБА_6 і відповідач ОСОБА_2 (а.с.6- 7, 10, 20, 40).

Відповідач ОСОБА_2 з вересня 2011 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 , має сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.03.2009 перебуває у трудових відносинах із ЗАТ «Запорізький залізорудний комбінат», розташований у м.Дніпрорудне, Василівського району, Запорізької області (а.с.42-44).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 не заперечував факту не проживання в спірній квартирі з лютого 2009 року, проте посилався на поважність причин не проживання неприязні стосунки з матір`ю, яка заперечувала проти його одруження, у зв`язку із чим він разом зі своєю нареченою вимушений був залишити квартиру, проте інтересу до неї не втрачав, приймав участь у сплаті комунальних послуг, надаючи матері грошові кошти.

Аналогічні пояснення щодо причин не проживання в спірній квартирі з лютого 2009 року надавав представник відповідача і в судових засіданнях.

Доказів на підтвердження поважності причин не проживання в спірній квартирі понад 10 років, участі в її утриманні відповідач суду не надавав. З вимогами про зміну умов договору найму, виділення йому у користування окремої кімнати до суду не звертався.

Відповідно до довідки Малобілозерської сільської ради від 13.11.2009 р. ОСОБА_2 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 , за довідкою сільської ради від 05.10.2018 місцем проживання ОСОБА_2 без реєстрації зазначено АДРЕСА_3 (а.с.12,13).

У порядку, встановленому ст.ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і Правилами реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, відповідач не здійснив реєстрацію зміну свого постійного місця проживання.

Доказів наявності у відповідача постійного місця проживання матеріали справи не містять.

За змістом ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» , у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Установивши, що відповідач з березня 2009 року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, витрат з її утримання не несе, наміру повертатися у квартиру не має, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом, але помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.107 ЖК України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в позовній заяві наймач як на підставу своїх вимог посилалася саме на ст. 71 ЖК України, надавала суду відповідні докази на підтвердження факту не проживання відповідача без поважних причин в спірній квартирі. В порядку, передбаченому ст.175 ЦПК України підстави позову не змінювала.

За вказаних обставин суд першої інстанції не мав права змінювати підстави позову на власний розсуд.

Проте вказана помилка суду не призвела до неправильного вирішення спору, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин задоволення позову.

Доводи відповідача про поважність причин не проживання в спірній квартирі, неприязні стосунки між його дружиною і позивачкою, є неспроможними, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені. Впродовж 10 років відповідач не вживав ніяких заходів до збереження свого права користування спірним житлом. Працевлаштування відповідача за межами м. Запоріжжя, не є поважною причиною для продовження строків, визначених ч.1 ст. 71 ЖК України.

Понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору і з надання правничої допомоги компенсації не підлягають, оскільки за результатами перегляду апеляційної скарги рішення ухвалено не на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Першина Володимира Миколайовича залишити задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав задоволення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: