ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/346/19 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретар - Сович Н.А.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Ландяка А.О., представника ОСОБА_2 - адвоката Баранець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ландяка Артура Олеговича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року, повний текст якого складено 22 січня 2019 року, ухвалене суддею Сливкою Л.М. у цивільній справі №607/11524/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 13.09.2003 року перебувала з відповідачем у зареєстровану шлюбі, в якому набуто майно: квартира по АДРЕСА_2 та два автомобілі - Mercedes Benz модель 420 SE, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 і Dewoo модель Matiz, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

Зазначена квартира хоча й набута у період шлюбу, однак на оплату її вартості (що складала на момент придбання 343 728 грн.) позивачкою була внесена значна частина її особистих коштів у сумі 290 380 грн., отриманих від продажу успадкованої після смерті батька квартири по АДРЕСА_3 , а тому спільною сумісною власністю є лише частка квартири.

Враховуючи наведені обставини, зсилаючись на ст.ст. 57, 60, 70 СК України, просила залишити у її власності квартиру, а відповідачу виділити автомобілі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року позов задоволено частково.

В порядку розподілу майна подружжя визнано за кожним із подружжя ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана та оплачена у повному обсязі ОСОБА_1 за її особисті кошти, виручені від продажу успадкованої після смерті батька квартири. Враховуючи розмір внесених нею особистих коштів у сумі 263 925 грн., її частка у праві власності на квартиру мала б складати 88, 4%, а частка ОСОБА_2 . - 11, 6%.

Крім цього, суд взяв до уваги розписку про отримання відповідачем у позику 15 000 євро, яка викликає великий сумнів, оскільки суду надано лише її копію. Відповідач не підтвердив жодними доказами використання зазначених у розписці коштів саме на ремонт та покращення квартири.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ландяка А.О. залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року без змін. Вказує, що позивачкою не надано договору купівлі-продажу успадкованої нею квартири та відповідно не доведено той факт, що грошові кошти в сумі 290 380,00 грн., сплачені за квитанцією №19 від 19.06.2009 року, є її особистими коштами, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана за значно більшу суму в розмірі 343 728,72 грн .

Крім цього, квартира була придбана у "сирому" стані, непридатному для проживання - без опалення, сантехніки, оздоблення стін, підлоги та дверей. За час шлюбу у квартирі проведено капітальний ремонт та куплені меблі. Вартість квартири, з врахуванням проведених у ній ремонтних робіт, на час розгляду справи судом складає 1 412 450 грн.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Ландяка А.О., які доводи апеляційної скарги підтримали, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Баранець О.А., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечила та зазначила, що погоджується з резолютивною частиною рішення суду першої інстанції, проте в мотивувальній частині рішення суд прийшов до помилкового висновку про використання для придбання спірної квартири особистих коштів позивачки у сумі 263 925 грн., оскільки така сума не підтверджена належними доказами, а тому придбана сторонами квартира є спільною сумісною власністю з моменту її придбання, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 13 вересня 2003 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони набули:

-квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 9 вересня 2010 року;

-автомобіль марки Daewoo Matiz, 2003 року випуску, об`ємом двигуна 800 см3, р.н. НОМЕР_2 , жовтого кольору, номер кузова НОМЕР_3 .

Зазначений автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_1 і проданий нею у 2018 році. Позивачка при розгляді даної справи заявила про фальсифікацію документів та продаж автомобіля без її волі, проте належних доказів на підтвердження наведених нею обставин суду не надала.

Придбання сторонами за час шлюбу автомобіля Mercedes Benz модель 420 SE, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 позивачкою не доведено, а відповідач заперечив наявність такого такого майна подружжя.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про поділ автомобілів.

Щодо квартири АДРЕСА_2 , судом встановлено, що вона набута за договором про інвестування та будівництво житла, укладеним 04.04.2008 року між ПП "МЖК" та ОСОБА_1

Відповідно до умов зазначеного договору, вартість квартири складає 343 728, 72 грн. Комплектація квартири: лічильники обліку (електроенергії, холодної води, газу), столярка типу ОР засклена, двері вхідні металеві, штукатурка, цементна стяжка, стояк водовідведення. Відсутнє: побілка, внутрішня столярка, паркет-підлога, сантехніка, опалення.

9.09.2011 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 15.04.2010 року за ОСОБА_1 оформлено право власності за спірну квартиру.

У подальшому, під час шлюбу сторін, квартира зазнала значних покращень, у ній було проведено ремонтні та оздоблювальні роботи.

Вартість зазначеної квартири станом на 19.06.2018 року складає 1 412 450 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна, виконаним оцінювачем Тернопільської торгово-промислової палати Величко О. М . (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №4844 від 24.02.2007 року).

Як вбачається із змісту вказаного звіту, за результатами огляду об"єкта оцінки, технічний стан приміщень добрий з євроремонтом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на час придбання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя була лише її частка у розмірі 23, 2%, оскільки позивачка для придбання квартири використала свої особисті кошти у сумі 263 925 грн., отримані нею від реалізації успадкованої після смерті батька квартири по АДРЕСА_3 . Однак, враховуючи, що квартира після придбання зазнала значних покращень, за рахунок яких її вартість з 343 728 грн. зросла до 1 412 454 грн., а тому на момент поділу майна подружжя частки позивача та відповідача у спірній квартирі є рівними і за кожним із них слід визнати право власності на рівну частину цього майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - квартири по АДРЕСА_3 .

Разом з тим, перевіряючи в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 її твердження про вкладення на придбання спірної квартири її особистих коштів, з врахуванням яких її частка мала б становити 88, 4%, а частка відповідача - 11,6 %, колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про те, що на час придбання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя була лише її частка у розмірі 23, 2%, оскільки позивачка для придбання квартири використала свої особисті кошти у сумі 263 925 грн., отримані нею від реалізації успадкованої після смерті батька квартири по АДРЕСА_3 , є помилковим і його слід виключити з мотивувальної частини рішення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об"єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов"язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність у неї 263 925 грн. особистих коштів, отриманих від реалізації успадкованої після смерті батька квартири по АДРЕСА_3 . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири, що була особистою власністю позивачки, відсутній у матеріалах справи і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що такого договору вона не має і не пам"ятає, в якого нотаріуса він був оформлений.

Суд врахував договір завдатку між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від 16.06.2009 року, в якому зазначено про укладення 25.06.2009 року договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 за суму 263 925 грн. та зазначив, що зазначені кошти були використані на придбання квартири АДРЕСА_2 , чого не спростовано здобутими судом доказами.

Разом з тим, відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Договір завдатку свідчить лише про те, що його сторони домовились у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири за вказану у ньому суму та про те, що ОСОБА_6 сплатив ОСОБА_1 завдаток в сумі 7 650 грн.

Договір завдатку не містить інформації про виконання зазначених у ньому домовленостей та отримання ОСОБА_1 263 925 грн.

Інших доказів отримання позивачкою 263 925 грн. особистих коштів, які вона в подальшому використала для придбання квартири АДРЕСА_2 , позивачка не надала.

За таких обставин договір завдатку не є належним доказом придбання частки квартири АДРЕСА_2 за особисті кошти ОСОБА_1

Слід відмітити, що саме позивачка зобов"язана спростовувати презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, а не відповідач зобов"язаний спростовувати не доведені належними доказами пояснення позивачки.

Отже, квартира квартири АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя з моменту її придбання, так як позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З врахуванням наведеного помилковим є висновок в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції про те, що спільною сумісною власністю подружжя у квартирі АДРЕСА_2 на момент її придбання була лише її частка, тобто 79 803, 72 грн. (343 728, 72 грн. - 263 925 грн. = 79 803, 72 грн.) або приблизно 23, 2%.

З врахуванням наведеного колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про вкладення на придбання спірної квартири її особистих коштів у сумі 263 925 грн., з врахуванням яких її частка мала б становити 88, 4%, а частка відповідвача - 11,6 %, так як ці доводи є голослівними.

Разом з тим, по суті спір вирішений вірно, так як у подальших мотивах суд прийшов до вірного висновку, який відповідає обставинам справи та є законним і обгрунтованим, що на час поділу майна подружжя квартира є спільною сумісною власністю і частки кожного з подружжя є рівними.

Хоча суд й допустився помилки, зазначивши про 23, 2% спільної сумісної власності сторін у квартирі АДРЕСА_2 на момент її придбання, проте це не вплинуло на приняття правильного по суті та законного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції взяв до уваги розписку про отримання відповідачем у позику 15 000 євро, яка викликає великий сумнів, оскільки суду надано лише її копію, колегія суддів оцінює критично, так як у суді апеляційної інстанції був представлений та оглянутий сторонами і судом оригінал розписки, який повністю відповідає наявній у матеріалах справи його копії.

Щодо доводів про те, що відповідач не підтвердив жодними доказами використання зазначених у розписці коштів саме на ремонт та покращення квартири, то суд першої інстанції дав оцінку розписці, зазначивши, що позивачка не надала жодного доказу на її спростування.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що розписка про отримання коштів в розумінні ст. 77 ЦПК України є належним доказом отримання коштів. З врахуванням встановлених судом обставин, які не заперечувались сторонами, про проведені у спірній квартирі ремонтні та оздоблювальні роботи, при відсутності будь-яких інших доказів щодо джерела фінансування таких робіт з покращення квартири, а також при відсутності доказів витрати відповідачем 15 000 євро на будь-які інші цілі, розписка свідчить про участь відповідача в покращенні квартири.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376 (375), 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ландяка Артура Олеговича - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року залишити без змін, виключивши із мотивувальної частини рішення висновок про 23, 2% спільної сумісної власності сторін у квартирі АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Головуюча

Судді