ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/1727/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

учасники справи

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2019 року, головуючий у першій інстанції Смотрицький В.Г.,

встановила:

ОСОБА_3 у лютому 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 про виселення.

Зазначав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинено договір купівлі-продажу 50/100 ідеальних часток житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 22 січня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за номером 448.

ОСОБА_3 набуто право власності на 50/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що бувшим власником ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та членом його сім`ї ОСОБА_2 не звільнено житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 , чим чиняться перешкоди у користуванні майном.

Справа №727/1727/18 Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Провадження №22-ц/822/371/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Просив виселити ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 з 50/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2019 року позов задоволено, постановлено виселити ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 з 50/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Зазначає по порушення норм процесуального права, відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розгляд в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження з огляду на заподіяння ОСОБА_4 збитків у сумі 945000 грн., яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Посилається на відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі на час касаційного оскарження постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про витребування власником майна від добросовісного набувача.

Вказує на порушення права на судовий захист, ухвалення судового рішення за наявності заяви про відкладення розгляду справи та надання терміну для укладення договору про правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 про виселення, суд першої інстанції керувався положеннями ст.41 Конституції України, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ч.1 ст.383, ч.1 ст.391 ЦК України, ч.1 ст.190 ЖК України та вважав, що підлягає захисту право власності ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 з 50/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на порушення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 права власника ОСОБА_3 на користування 50/100 частинами будинку АДРЕСА_1 .

При цьому судом першої інстанції встановлено користуванні колишнім власником ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_2 50/100 частинами будинку 24 по вул. АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинено договір купівлі-продажу 50/100 ідеальних часток житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 22 січня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за номером 448.

ОСОБА_3 набуто право власності на 50/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом першої інстанції встановлено користування колишнім власником ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_2 50/100 частинами будинку 24 по вул.Халтуріна Степана м.Чернівці.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України).

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16.

У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

На підставі ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,

дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,

укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Також у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, права члена сім`ї власника жилого приміщення є похідними від прав власника.

Законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Отже, права ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 на користування 50/100 частинами будинку 24 АДРЕСА_1 є похідними від права власності колишнього власника ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), з припиненням права власності на майно, бувший власник ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та член сім`ї бувшого власника ОСОБА_2 втрачають право користування 50/100 частинами будинку 24 АДРЕСА_1 .

Ураховуючи наведене зміна власника 50/100 частин будинку АДРЕСА_1 є юридичним фактом, що тягне втрату бувшим власником ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) та членом сім`ї бувшого власника ОСОБА_2 права користування зазначеним жилим приміщенням.

З огляду на наведене підлягає захисту право ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 з 50/100 частин будинку 24 по вул.Халтуріна Степана м.Чернівці .

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та іншій особі.

Спільний правовий режим житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 як єдиного об`єкта нерухомого майна відповідно до положень частини 1 статті 364 ЦК України не припинений, оскільки 50/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_3 , не перетворилися на окремий об`єкт власності.

У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про виселення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 з 50/100 частин будинку АДРЕСА_1 на порушення норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому судове рішення підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4 , на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження з огляду на заподіяння ОСОБА_4 збитків у сумі 945000 грн., яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 6 березня 2018 відкрито провадження та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 11-12).

Розглядаючи справу в спрощеному позовному провадженні суд першої інстанції виходив з того, що дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не відноситься до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи і справи, що виникають з трудових відносин, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження), та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, справи, спір в яких має немайновий характер, не можуть бути віднесені до категорії малозначних автоматично. Адже відповідно до п.1 ч.5 ст.12 кодексу єдиним критерієм віднесення справи до категорії малозначних є ціна позову.

Втім, з урахуванням положень ст. 19 ЦПК України суд може визнати справу, спір в якій має немайновий характер, малозначною, постановивши ухвалу.

Предметом спору є захист права власності ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на заподіяння ОСОБА_4 збитків у сумі 945000 грн., яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не відповідає обставинам справи, спір має немайновий характер.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Зважаючи на обставини справи, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі на час касаційного оскарження постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про витребування власником майна від добросовісного набувача.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі обєктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на обєктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У цьому випадку провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК).

Положеннями ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що підставою зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень в іншій справі, оскільки рішення суду вже набрало законної сили. Така позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року (справа №752/9802/17).

Аналогічне положення закріплено й в пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Також посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на ухвалення судового рішення за наявності заяви про відкладення розгляду справи та надання терміну для укладення договору про правову допомогу не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається подання представником ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з виїздом ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) за межі України та надання місячного терміну для укладення договору про правову допомогу від 14 січня 2019 року (а.с.87).

Частиною першою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною другою статті 223 ЦПК України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Пунктом першим частини третьої статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У матеріалах справи наявні відомості про повідомлення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та представника ОСОБА_7 про дату, час і місце судового засідання.

Шевченківським районним судом м.Чернівці направлено ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та представнику ОСОБА_7 повідомлення про судове засідання 14 січня 2019 року.

До матеріалів справи приєднано рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 та представнику ОСОБА_7 , про отримання яких містяться підписи (а.с.84-86).

Оскільки причини неявки ОСОБА_4 у судове засідання (виїзд за межі України) суд першої інстанції визнав неповажними, наявні процесуальні підстави для розгляду справи за відсутності ОСОБА_4 14 січня 2019 року.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

З матеріалів справи вбачається участь представника ОСОБА_7

У матеріалах справи знаходиться довіреність ОСОБА_4 , якою уповноважено ОСОБА_7 вести цивільні справи у всіх судових установах з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу та третій особі, видана строком на три роки, посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Балковим М.М. 15 грудня 2017 року, зареєстрована в реєстрі за номером 20462.

Здійснення ОСОБА_7 . представництва ОСОБА_4 як адвоката підтверджується повідомленням ОСОБА_4 про укладення з адвокатом договору про надання правової допомоги від 3 травня 2019 року та довідкою Ради адвокатів Чернівецької області від 2 травня 2019 року №47 про знаходження адвоката Тимуша Л.Ф. у відпустці (а.с.161-162).

Отже, право ОСОБА_4 на правову допомогу було реалізовано, доводи ОСОБА_4 щодо позбавлення її права на правову допомогу є безпідставними.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2019 року змінити.

Виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 20 травня 2019 року.

Головуючий - підпис (Половінкіна Н.Ю.)

Судді - підписи (Кулянда М.І., Одинак О.О.)

З оригіналом згідно: