ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/822/17 Номер провадження 22-ц/814/931/19Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Карпушина Г.Л., Абрамова П.С.,

з секретарем судового засідання: Ткаченко Т.І.,

з участю: представників позивача - ОСОБА_1 , адвоката Шаповал Н.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Матвієнка С.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року у складі головуючого судді Крикливого В.В., ухвалене в залі суду в м. Горішні Плавні, повний текст якого складено 14 січня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення простроченої суми заборгованості за аліментами в розмірі 46360 грн., пені за прострочення сплати аліментів у сумі 14293 грн., інфляційних втрат у сумі 46355 грн., а всього 107008 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04 листопада 2011 року на її користь з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину щомісячно з дня пред`явлення позову до повноліття дітей. Оскільки відповідач не сплачував аліменти, утворилася заборгованість, яка станом на 31 вересня 2016 року склала 46360 грн., у зв`язку із чим позивачка має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 14293 грн. та інфляційних втрат у розмірі 46355 грн.

Просила суд стягнути з відповідача на свою користь прострочену суму заборгованості за аліментами в розмірі 46360 грн., пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 14293 грн., інфляційні втрати у сумі 46355 грн., а всього 107008 грн.

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 14293 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів та 46355 грн. інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 червня 2018 року заочне рішення суду від 30 листопада 2017 року скасовано в порядку ст. 288 ЦПК України.

У червні 2018 року позивачка змінила свої позовні вимоги і остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45113,37 грн., інфляційні витрати в розмірі 46814,18 грн. та 3% річних у розмірі 5813,02 грн.

Змінені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у період з червня 2011 року по травень 2016 року відповідач не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі в результаті чого виникла заборгованість. У зв`язку із цим вважає, що у неї виникло право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 45113,37 грн. Вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних мотивувала тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання, тому у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України вона має право на стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми.

Остаточно просила стягнути на свою користь неустойку (пеню) в розмірі 45113, 37 грн., інфляційні втрати в розмірі 46814,18 грн., 3% річних в розмірі 5813,02 грн.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 45113,37 гривень, 46814,18 грн. інфляційних втрат та 919,28 грн. судового збору.

В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 3% річних за порушення грошового зобов`язання - відмовлено.

З рішенням суду не погодився відповідач. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд при вирішення спору безпідставно не взяв до уваги, що в період з грудня 2011 по жовтень 2015 року відповідач проживав з позивачкою однією сім`єю, а отже матеріально утримував дочку. Також, зазначає, що заборгованість утворилась не з його вини, оскільки він не був обізнаний про наявність виконавчого листа щодо стягнення аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_3

Крім того, посилається на те, що місцевим судом не враховано, що він погашає заборгованість по аліментах, а тому судом безпідставно стягнуто з нього суму заборгованості в розмірі 45113,37 грн., оскільки на момент уточнення позивачкою позовних вимог сума заборгованості становила 33100,57 грн.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вказує, що місцевим судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, вірно надана оцінка доказам наявним в матеріалах справи. Зазначає, що місцевим судом вірно встановлено, що факт спільного проживання сторін після розірвання шлюбу не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати аліменти. Просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з`явились представники позивача - Ткаченко Р.О. , адвокат Шаповал Н.В., відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача - адвокат Матвієнко С.М. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України -невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Оскільки відповідач аліменти на утримання дитини тривалий час не сплачував, чим допустив заборгованість, то позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені) в порядку ст. 196 СК України та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є доведеними та обґрунтованими. Також місцевий суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення 3% річних, оскільки норми ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані так як розмір процентів за несплату аліментів визначений іншим законом, зокрема нормами ст. 196 СК України.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитися з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.11.2011 року (а.с.28), з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів на одну дитину, щомісячно, починаючи з 01.06.2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з довідками Горішньоплавнівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 01.11.2015 та 20.04.2018 (а.с.4-6, 102) виконавчою службою надано розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_2 по сплаті аліментів за період з червня 2011 року по квітень 2018 року, із змісту яких вбачається, що у період із червня 2011 року по квітень 2016 року включно боржником ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 не сплачувалися, а починаючи з квітня 2016 року по квітень 2018 року оплата проводилась частково.

Заборгованість ОСОБА_2 з аліментів, призначених судовим рішенням, на утримання доньки ОСОБА_6 , що виникла за вказаний період становить 38903,42 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені за несплату аліментів, місцевий суд виходив з того, що статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно статті 196 СК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

При цьому місцевим судом вірно зазначено, що статтею 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

Sp=(A1x1%xQ1)+(A2x1%xQ2)+……….(Anx1%xQn), де:

Sp - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1- нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1- кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2- нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини 1 статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Зазначені висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок пені за несплату аліментів проведений за вище наведеною формулою, при цьому загальна кількість днів прострочки становить 2534 дні. Загальна сума нарахованої пені за весь період прострочки становить 707809,54 грн. При цьому пеня нарахована щодо кожного із щомісячних платежів окремо відповідно до конкретного періоду днів прострочення та в подальшому підсумована.

Доводи апеляційної скарги щодо необізнаності відповідача про наявність виконавчого провадження по виконанню рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.11.2011 року не заслуговують на увагу, оскільки такий факт не доведений відповідачем належним чином, в порядку, визначеному ст. 81 ЦПК України. А отже, безпідставним є також посилання відповідача на те, що заборгованість виникла не з його вини.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що спільне проживання сторін у справі в період з грудня 2011 року по жовтень 2015 року не може бути підставою для звільнення ОСОБА_2 від обов`язку по сплаті аліментів на утримання дитини за рішенням суду. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а факт проживання позивачки та відповідача у квартирі, що є їх спільною частковою власністю не може бути належним та допустимим доказом того ухилявся, чи не ухилявся відповідач від виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, про ухвалення якого він був обізнаний.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У доводах апеляційної скарги відповідач зазначає про безпідставність позовних вимог щодо стягнутої з нього суми заборгованості по аліментах, проте, зазначені доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки предметом спору було стягнення пені за прострочення сплати аліментів, тобто притягнення відповідача до відповідальності за порушення грошового зобов`язання - сплати аліментів. Судом першої інстанції не вирішувалося питання стягнення заборгованості по аліментах під час розгляду змінених позовних вимог.

Крім того, апелянт посилається, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме, вказує, що на момент уточнення позивачкою своїх позовних вимог сума заборгованості по аліментах складала 33100,57 грн., а отже судом стягнуто пеню в розмірі більшому ніж становить 100 % розміру заборгованості.

Вказані доводи не заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне.

Так, статтею 196 СК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) визначено право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Норма ч. 1 ст. 196 СК України про стягнення пені в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості вступила в дію 08.07.2017 року в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017 року. Отже, вказана норма закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами в даному спорі за період з червня 2011 року по 07.07.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь загальну суму пені за несплату аліментів у розмірі 45113 грн. 37 коп. При цьому згідно розрахунку, наданого позивачкою, загальна сума пені за весь період прострочки становить 707809,54 грн., а в період з червня 2011 року по червень 2017 року - 707002,71 грн.

З наведеного слідує, що до стягнення з відповідача на користь позивачки, в межах заявлених позовних вимог, підлягає пеня у розмірі 45113 грн. 37 коп., розмір якої нараховано у відповідності з нормами ст. 196 СК України, які діяли у відповідних редакціях, та формулі, яка зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Вірними є також висновки місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, які в повній мірі є обґрунтованими та такими, що відповідають нормам матеріального права, тлумачення яких проведено правильно.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, вважаючи за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги, виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить вимогу скасувати рішення місцевого суду в повному обсязі. При цьому його доводи обґрунтовані лише незгодою з висновками щодо стягнення пені (неустойки).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту ст. 625 ЦК України вбачається, що відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов`язання настає незалежно від підстав його виникнення. В тому числі й на підставі судового рішення, яким стягнуто відповідні грошові кошти.

За обставин даної справи вбачається, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.11.2011 року (а.с.28) з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів на одну дитину, щомісячно, починаючи з 01.06.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Тобто, щомісячний розмір аліментів із зазначенням конкретної суми грошових коштів судом не визначався.

Таким чином зобов`язання зі сплати аліментів є триваючим та розмір щомісячної сплати може змінюватися залежно від розміру отриманого боржником доходу, але не може бути меншим від встановленого законодавством мінімального розміру аліментів на одну дитину. Мінімальний розмір аліментів в свою чергу законодавцем визначений виходячи з прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який в свою чергу щорічно змінюється.

Окрім того загальний розмір заборгованості може змінюватися (збільшуватися або зменшуватися) залежно від здійснених проплат.

При цьому, загальний розмір заборгованості згідно зі ст. 195 СК України визначається державним виконавцем (приватним виконавцем) та в разі виникнення спору - судом шляхом постановлення відповідного рішення щодо стягнення конкретного розміру заборгованості.

Тобто в разі стягнення конкретного розміру заборгованості по аліментах на підставі рішення суду та в разі невиконання такого рішення для боржника настають наслідки, визначені нормами ст. 625 ЦК України, зокрема щодо обов`язку сплати інфляційних втрат за весь час прострочення.

В даному випадку конкретний розмір заборгованості по сплаті аліментів рішенням суду не стягувався. Таким чином, колегія суддів вважає, що зобов`язання зі сплати конкретного розміру заборгованості на підставі рішення суду на момент розгляду справи не виникло, в зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат згідно зі ст. 625 ЦК України та їх стягнення.

Правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2008 року у справі № 686/21962/15-ц не підлягає застосуванню при розгляді вказаної справи, оскільки правовідносини в даній справі не є подібними до правовідносин у справі № 686/21962/15-ц, яка була предметом розгляду ВП ВС (стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання вироку суду в частині стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди).

Таким чином, судом першої інстанції було застосовано правову позицію, висловлену Верховним Судом при розгляді справ, що виникли зі спорів інших категорій.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було допущено невірне тлумачення норм ст. 625 ЦК України без врахування фактичних обставин у справі та неправильне застосування правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2008 року у справі № 686/21962/15-ц, що потягло помилкове вирішення позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Окрім того колегія суддів зауважує, що індекс інфляції щорічно застосовується до розміру аліментів, що визначений судом у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України, ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»), тоді як рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.11.2011 року аліменти визначені у частці від усіх видів заробітку.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила стягнути на її користь загалом 107008 грн. Відповідно до квитанції позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 1070,80 грн. (а.с.1).

Згідно змінених позовних вимог, поданих в червні 2018 року, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь 45113,37 грн. неустойки (пені), 46814,18 грн. інфляційних втрат, 5813,02 грн. 3% річних. Таким чином ціна позову, який був предметом розгляду в суді, загалом становить 97740,57 грн. (а.с.95-97).

За таких обставин, враховуючи норми п.п. 1) п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», ОСОБА_3 мала б сплатити судовій збір у розмірі 977,41 грн. (97740,57 х 1%= 977,41).

Сума переплаченого судового збору може бути повернута позивачці за її клопотанням відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Таким чином, перерозподіл судових витрат, сплачених позивачем за подачу позову до суду, повинен здійснюватися виходячи з розміру 977,41 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) в сумі 45113,37 грн. Таким чином пропорційність задоволених вимог становить 46,2% (45113,37х100:97740,57=46,2), а пропорційність вимог, в задоволенні яких відмовлено становить 53,8% (100-46,2=53,8).

Оскільки, вимоги позивача задоволено на 46,2%, то сплачений судовий збір за пред`явлення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на її користь в сумі 451,56 грн. (977,41х46,2%=451,56).

Відповідачем при подачі апеляційної скарги було сплачено 1380 грн. грн. (а.с.153).

Оскільки, в задоволенні позовних вимог відмовлено на 53,8 %, то судовий збір на користь відповідача підлягає стягненню з позивача в сумі 742,44 грн. (1380х53,8%=742,44).

В зв`язку з тим, що під час стягнення судових витрат на користь сторін пропорційно до задоволених і відмовлених в задоволенні вимог, як позивач, так і відповідач поєднують одночасно статус боржника і стягувача, то колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивача судові витрати не підлягають стягненню, а повинні бути вирахувані із суми, що підлягає стягненню на користь відповідача. Таким чином, з позивача необхідно стягнути на користь відповідача 290,88 грн. (742,44-451,56=290,88).

Керуючись ст. ст. 141; 367; 374 ч.1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382; 383; 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 46814,18 грн. та судового збору в розмірі 919,28 грн. - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 46814,18 грн. за порушення грошового зобов`язання - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 290 грн. 88 коп. (двісті дев`яносто гривень 88 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45113,37 грн. та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних за порушення грошового зобов`язання - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 травня 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Г.Л. Карпушин

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін