Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2845/16-ц Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 3 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/2845/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖБК-1» про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на Ѕ частини квартири, встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання усунути перешкоди у її користуванні, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Новограді-Волинському,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, який 19.06.2017 уточнив та просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 30.11.1992, видане ОСОБА_2 . Визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири, встановити порядок користування у приміщеннях квартири, виділивши йому у користування кімнату площею 11,73 кв.м. з балконом, що позначена на плані під №2, відповідачу виділити кімнату площею 17,08 кв.м., що позначена на плані під №7, всі інші приміщення: коридор-1, кухня-3, вбиральня-5, ванна кімната-6 - залишити у загальному користуванні. Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та вселити позивача у кімнату-2 квартири АДРЕСА_2 . Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 30.12.1968 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 30 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. У період перебування сторін у шлюбних відносинах, за спільні кошти, ними було придбано квартиру АДРЕСА_3 . Ринкова вартість квартири становить 408 033 грн, пайові внески за вказану квартиру були сплачені повністю. Квартиру було зареєстровано на відповідача. Зазначав, що після розірвання шлюбу сторони не домовилися про порядок поділу квартири, у свою чергу, відповідач перешкоджає йому у користуванні квартирою, а тому він змушений звертатися до суду за захистом свої прав на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

У червні 2017 представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Позов обґрунтовував тим, що спірна квартира набута під час шлюбу сторін, проте ОСОБА_1 не приймав участі у її придбанні, так як, вона була куплена за кошти її батька, а тому вважає, що вона не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а її особистою власністю.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 640 грн судового збору. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 19.01.2017 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та вважає що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 23.03.1973 вступила у ЖБК №1 зі складом сім`ї 3 чоловіки. Для вступу до ЖБК відповідач подала заяву, у якій вказала, що бажає отримати двох кімнатну квартиру на членів сім`ї, а саме: чоловіка ОСОБА_1 та дочки ОСОБА_4 , що передбачено п.14 типового статуту ЖБК. Оскільки остання вступила в кооператив під час шлюбу та погашала позику у цей період, в силу ч.1 ст. 145 Житлового кодексу України ОСОБА_1 має право на частину паєнагромадження, а після повної сплати позики, має право на частину квартири. Відтак, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що паєнагромадження по квартирі відбулося за рахунок спільних коштів подружжя, надані останнім докази з приводу його заробітної плати не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки не несуть інформацію, що саме за їх рахунок відбувалася сплата пайових внесків. Також, наявні у матеріалах докази вказують на те, що усі пайові внески за спірну квартиру вносилися ОСОБА_5 - батьком ОСОБА_2

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції послався на те, що було доведено факт передачі батьком своїй дочці - ОСОБА_2 членство у кооперативі разом із першим його внеском та списанням послідуючих пайових внесків із свого особового рахунку на ім`я останньої.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 30.12.1968 по 30.09.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Батька ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на підставі його заяви від 03.02.1970 прийнято у члени житлово-будівельного кооперативу № 1 з метою отримання 2-х кімнатної квартири.

У березні 1973 року ОСОБА_5 , за згодою дружини ОСОБА_6 , передав членство у кооперативі та переписав 2-х кімнатну квартиру на 2-му поверсі по АДРЕСА_4 і відповідно, внесок у розмірі 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п`ять) крб на свою доньку ОСОБА_2

В квітні 1973 року ОСОБА_2 перед житлово-будівельним кооперативом № 1 вз`яла на себе зобов`язання погасити позику у сумі 3 602 крб 05 коп. строком на 15 років.

23 березня 1973 року виконавчим комітетом Новоград-Волинської міської Ради депутатів трудящих ОСОБА_2 видано ордер на 2-ох кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , на сім`ю із трьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_1 , донька ОСОБА_4

Відповідно до довідки № 1216 від 02.09.1992 ОСОБА_2 повністю внесла пайовий внесок за кооперативну квартиру у розмірі 5894,88 крб 25.03.1988 року.

30.11.1992 на підставі рішення виконкому Новоград-Волинської міської Ради народних депутатів № 43 від 13.02.1992 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_6 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно положень ст. 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття права ОСОБА_2 на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно статті 17 зазначеного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім`ї, яким ця квартира надана.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пп. 6, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статті 15 Закону України «Про власність», пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи таке:

а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час сплати пайових внесків за спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186 поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов`язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності.

При цьому у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно п.37 постанови РМ УРСР «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу» №297 від 27 червня 1972 року (яка втратила чинність згідно постанови РМ УРСР №186 від 30 червня 1985 року) член кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу ( зборів уповноважених) передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним повнолітніх членів сім`ї. Один з подружжя може передати пай лише при наявності згоди іншого з подружжя, якщо паєнагромадження утворились під час перебування у шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 1973 року ОСОБА_5 подав до ЖБК-1 заяву, за якою передав членство у кооперативі та переписав 2-х кімнатну квартиру на 2-му поверсі по АДРЕСА_4 і відповідно, внесок у розмірі 2 645 (дві тисячі шістсот сорок п`ять) крб на свою доньку ОСОБА_2

Із змісту заяви ОСОБА_5 вбачається, що кошти в сумі 2 645 крб були передані ним не в інтересах сім`ї ОСОБА_7 на придбання спірної квартири для сім' ї, а особисто для доньки ОСОБА_2

З довідки центральної ощадної каси № 2943 від 29 березня 1980 року вбачається, що з рахунку ОСОБА_5 по вкладу НОМЕР_2 ( ощадна каса №092) списано в оплату за кооператив на користь ОСОБА_2 наступні суми: за 1976 р.- 404 крб 32 коп., за 1978 р. - 250 крб 85 коп., за 1979 р.- 236 крб 12 коп., за 1980 р. - 219 крб 70 коп., а всього 1 110 крб 99 коп.

Відповідно до копії квитанції №940915 серії ОЖ від 04 березня 1981 року ОСОБА_5 сплатив частину пайового внеску за ОСОБА_2 в сумі 233 крб 19 коп.

З копії розрахункової книжки № НОМЕР_1 по погашенню позики перед в ЖБК -1 вбачається, що із рахунку 1007 ощадна каса 2943/092 за дорученням списано 04.03.1981 р. - 233 крб 19 коп., 10.02.1982 р.- 224 крб. 28 коп., 01.02.1983 р. -224 крб 84 коп., 10.02. 1984 р. - 227 крб 26 коп., 08.02.1985 р. -230 крб, 20.02.1986 р. - 228 крб 78 коп., 07.02.1987 р. - 227 крб 66 коп., 25.03.1988 р. - 336 крб 27 коп., а всього 1944 крб 28 коп.

Матеріалами справи підтверджено, що рахунок 1007 в ощадній касі 2943/092 був відкртитий на ОСОБА_5 .

Оригінали всіх документів з 1970 року зберігаються у ОСОБА_2 , як у суду першої інстанції, так і в апеляційної інстанції не було сумнівів в їх достовірності.

Змістом зазначених доказів підтверджено, що з рахунку ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 списувалися одноразові платежі, що не перевищували суму 500 крб.

Частино1 ст. 244 ЦК України ( 1963 року) передбаченого, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Оскільки сума одноразових коштів, яка передавалася ОСОБА_5 своїй доньці ОСОБА_2 для придбання кооперативної квартири не перевищувала 500 крб, то договір дарування грошових коштів між ними нотаріально не посвічувався.

В апеляційній інстанції ОСОБА_2 пояснила, що її батько ОСОБА_5 за життя не вчиняв дій, які б свідчили, що він претендує на вказану квартиру, оскільки він передавав кошти для придбання квартири їй як доньці, а не для придбання квартири для подружжя ОСОБА_7 .

Таким чином, судом першої інстанції достовірно встановлено, що пайовий внесок у розмірі 5 894 крб 88 коп. сплатив ОСОБА_5 за придбану спірну нерухомість для своєї доньки ОСОБА_2 , а не для придбання цієї нерухомості в інтерсах сім`ї ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на довідку №629 видану ОСББ «ЖБК-1» 13.09.2016 з якої вбачається, що ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 , сплачував пайові внески на загальну суму 5894,88 крб.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив зазначену довідку, оскільки згідно довідки ОСББ «ЖБК-1» № 684 від 31.08.2017 при перевірці архівних документів виявлено та встановлено факт, що пайові внески вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 сплачував ОСОБА_5 ОСББ «ЖБК-1» просило вважати недійсною довідку, видану на ім`я ОСОБА_1 за № 629 від 13.09.2016 року.

Факт сплати пайового внеску лише в сумі 578 крб 47 коп. за спільні кошти подружжя не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірної квартири ( 578 крб 47 : 2 = 289 крб 24 коп.).

Не заслуговують на увагу також і посилання ОСОБА_1 на те, що він передавав ОСОБА_5 1400 крб для внесення першого внеску, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з цього приводу.

Суд першої інстанції правильно вважав, що надані ОСОБА_1 докази з приводу його заробітку за відповідний період не можуть бути належними та допустимими з цього приводу, оскільки не несуть інформацію, що саме за їх рахунок відбувалася сплата пайових внесків.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів про те, що пайові внески були сплачені за рахунок спільних коштів його та ОСОБА_2

З врахуванням наведених вимог закону та обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного виснову, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яким відмовив у задовленні позову ОСОБА_1 та задовольнив зустрічний позов, яким визнав спірну квартиру особистою власністю ОСОБА_2

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 23 травня 2019 року.

Головуючий

Судді