ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/4072/16-ц

Провадження № 22-ц/818/1923/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

Третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року у складі судді Довготько Т.М.,-

встановив:

07 квітня 2016 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_2 за період з 18 травня 2012 року по 16 березня 2016 року проценти за користування позиченими за договором позики коштів на рівні облікової ставки НБУ в сумі, еквівалентній 5506 доларів США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, три проценти річних в сумі еквівалентній 1250 доларам СІЛА за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, що загалом складає суму еквівалентну 6756 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену сторонами в договорі позики неустойку за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором позики в період з 18 травня 2012 року по 16 березня 2016 року в сумі 1398000 грн 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що за договором позики від 26.01.2009 року він надав ОСОБА_2 позику у розмірі 10880 доларів США, які вона зобов`язалася повернути частинами (з розстроченням) з кінцевим терміном повернення не пізніше 26.01.2010 року, але порушила свої зобов`язання, внаслідок чого неповернутими залишились кошти в сумі 10880 доларів США.

17.02.2011 року ОСОБА_1 відступив свої права кредитора за договором позики на користь ОСОБА_3 , про що між ними був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики, однак з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 не виконувала свої зобов`язання.

20.05.2015 року ОСОБА_3 відступив свої права вимоги за договором позики на користь ОСОБА_1 , про що був укладений договір.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, а також неустойку за прострочення повернення боргу за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, що разом з сумою боргу за договором позики склало загальну суму 487446грн.77 коп.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 до теперішнього часу не виконала рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року, позивач, відповідно до ст. 625 ЦПК України, вважає належними до стягнення з відповідача на його користь гривневого еквіваленту процентів за користування позиченими коштами за період з 18.05.2012 року по 16 березня 2016року, трьох процентів річних та неустойку за 1398 днів по 1000 грн за кожен день прострочення відповідачем своїх зобов`язань.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів та три відсотки річних за період з 18.05.2012 року по 16.06.2016 року в сумі еквівалентній 6756 доларам США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення у розмірі 183 517 грн. 96коп.

Стягнути з ОСОБА_2 передбачену сторонами в договорі позики неустойку за прострочення виконання відповідачем його зобов`язань за договором позики в період з 18.05.2012 року по 16.06.2016 року в розмірі 183 517 грн. 96коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязіта вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 р. з неї на користь ОСОБА_3 стягнено заборгованість за договором позики від 26.01.2009 р. 487446,77 грн., оскільки, як зазначено в рішенні, ОСОБА_1 відступив право вимоги ОСОБА_3 за договором цесії від 17.02.2011 р.

Однак даний договір цесії є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, оскільки не дотримана його нотаріальна форма, про що зазначено в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 19.10.2016 року по справі № 2027/8487/12, якою скасовано ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10.09.2015 року про заміну сторони виконавчого провадження з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви про зміну сторони виконавчого провадження.

Оскільки вказана ухвала стосується того самого договору позики, то вказана ухвала є преюдиційною.

Таким чином, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 р. по справі встановлено заборгованість перед ОСОБА_3 за нікчемним договором цесії, а перед ОСОБА_1 судовим рішенням зобов`язання по сплаті заборгованості не встановлювалось, таким чином переривання строку позовної давності за вказаним рішенням не відбулось, оскільки рішенням зобов`язання перед ОСОБА_1 не встановлено та позивач до 2016 року з такими позовними вимогами до неї не звертався.

Тому строк позовної давності перед ОСОБА_4 слід відраховувати від кінцевої дати вказаної у договорі тобто з 26.01.2010 року, тому кінцевий строк звернення до суду позивач пропустив 26.01.2013 року.

Крім того, усупереч висновків викладених у постановах Великої Палати ВС: від 04.07.2018 року по справі № 310/11534/13-ц, від 15.05.2018 року по справі № 202/33292/13-ц, від 18.09.2018 року по справі № 921/107/15-г/16, від 13.06.2018 року по справі № 548/981/15-ц, суд помилково стягнув проценти за користування грошовими коштами та пеню за період з 18.05.2012 року по 16.06.2016 року, оскільки у спірному договорі позики кінцевим терміном виконання зобов`язання встановлено - 26.01.2010 р.

Крім того, відповідно до п. 5 договору позики від 26.01.2009 року за прострочення будь-якого (п. 1 цього договору) виконання зобов`язання по поверненню позики, позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 1000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

Однак, штраф за своєю суттю має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Таким чином, ні поняття штраф, ні поняття пеня не передбачає тверду грошову суму, а передбачає відсоток від зобов`язання. При цьому штраф має одноразовий характер, таким чином, на думку скаржника, штраф, який зазначений у п. 5 договору позики має одноразовий характер та нараховується 1 раз за кожне порушення зобов`язання. Оскільки договором встановлено 12 платежів, то штраф складає 12000 грн., які вже стягнуті рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 р. по справі № 2027/8487/12 на користь ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримавши копії ухвали про відкриття апеляційного провадження і копії апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу не подали. Колегія суддів,враховуючи, що позивач був своєчасно повідомлений про розгляд справи, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності за наявними матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, колегія суддів,враховуючи, що розглядається апеляційна скарга в якій викладені доводи відповідача про незгоду з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за її відсутності за наявними матеріалами справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги за таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.01.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально за реєстровим № 147, за яким ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняла 10 880 доларів США, які зобов`язалася повернути в порядку та строки відповідно до умови п. 1 договору, а саме: по 240 доларів США не пізніше 26 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 26.12.2009 року і 8240 доларів США в термін до 26.12.2010 року (а.с.16).

17 лютого 2011 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений в простій письмовій формі договір відступлення права вимоги за договором позики, за яким первісний кредитор ОСОБА_5 . здійснив відступлення новому кредитору ОСОБА_3 права кредитора за договором позики від 26.01.2009 року (а.с.19).

17 лютого 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено Акт узгодження вартості відступлення права вимоги та взаємних розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до змісту якого сторони узгодили оцінити вартість відступлення права вимоги в розмірі 400000 грн., які ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_6 отримав 27.12.2010 року, про що складена розписка відповідного змісту /а.с.20-21/.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, а також неустойку за прострочення повернення боргу за період з 04.03.2009р. по 18.05.2012року, що разом з сумою боргу за договором позики склало загальну суму 487446грн.77 коп.

На виконання рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року було відкрито виконавче провадження № 43951425 від 08.07.2014 року (а.с.24-25).

20.05.2015 року між ОСОБА_3 був укладений в простій письмовій формі договір відступлення права вимоги за договором позики, за яким ОСОБА_7 . здійснив відступлення новому кредитору ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_8 права кредитора за договором позики від 26.01.2009 року (а.с.30).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, оскільки останнє ним досі не виконане. Це не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Встановлено, що взятих на себе за договором позики зобов`язань відповідач належним чином не виконала.

19.03.2013 року Московським районним судом м.Харкова постановлено про стягнення з ОСОБА_2 заборгованость за договором позики від 26.01.2009 року на користь ОСОБА_3

Даних про оскарження ОСОБА_2 рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19.03.2013 року матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів виходить з того, що це рішення набрало законної сили і є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики та рішення Московського районного суду від 19.03.2013 року - не виконано то на підставі ст. 625 ЦК України він має право на стягнення з відповідача процентів за користування неповернутою частиною позичених коштів за період з 18.05.2012 року по 16.06.2016року, трьох відсотків річних за період з 18.05.2012 року по 16.06.2016 року та неустойки.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Підстави виникнення зобов`язань визначені у ст.ст. 11, 509 ЦК України це юридичні факти, у складі яких включаються договір і правопорушення (делікт). Рішення суду за загальним правилом не може породжувати приватноправове зобов`язання, у тому числі грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання.

В обґрунтування права вимоги відповідно до ст. 625 ЦК України в позовній заяві ОСОБА_1 посилається на укладений 20.05.2015 року в простій письмовій формі договір відступлення права вимоги за договором позики, за яким ОСОБА_7 . здійснив відступлення новому кредитору ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_8 права кредитора за договором позики від 26.01.2009 року (а.с.30).

Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Це правило стосується і тих випадків, коли правочин був нотаріально посвідчений за ініціативою його сторін, хоч би закон такої форми і не вимагав.

Зобов`язання ОСОБА_2 виникло із договору позики від 26.01.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим №147

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за домовленістю уклали договір позики від 26 січня 2009 року у письмовій формі та нотаріально посвідчили. Відповідно до статті 639 ЦК України цей договір вважався укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За таких обставин договір відступлення права вимоги за договором позики підлягав укладенню у письмовій формі і нотаріальному посвідченню, як і договір, право вимоги за яким передавалося.

Однак, в порушення вимог ч.1 ст.513 ЦК України договір відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2015 року було укладено у простій письмовій формі, що є недотриманням форми договору, а отже не є підставою для правонаступництва.

Таким чином, оскільки рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26.01.2009 року на користь ОСОБА_3 то позивачем ОСОБА_1 , у зв`язку з недотримання форми договору відступлення права вимоги, не доведено права вимоги, відповідно до ст. 625 ЦК України, з ОСОБА_2

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.10.2016 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18.06.2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, виданого на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.03.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року не дотримано вимог статті 513 ЦК України щодо вчинення цього правочину у такій самій формі як правочину, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Оскільки договір позики від 26 січня 2009 року посвідчений нотаріально, а договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року укладено у простій письмовій формі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей договір не може бути доказом передання стягувачем ОСОБА_3 своїх прав ОСОБА_1

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не надав їм належної оцінки.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про розподіл судових витрат та зазначає, що ОСОБА_1 не надано достатнього обсягу доказів, які б виключали можливість зловживання правом на звільнення від оплати судового збору та матеріали справи не даних про наявність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних та неустойки.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 6890 грн. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 670 грн. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 9665 грн. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина