ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/11943/14-ц, провадження № 22-ц/818/89/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року, ухвалене суддею Івановою І.В., -

у с т а н о в и в:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, мотивуючи який зазначило, що 17.10.2007 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе за вищевказаним договором зобов'язань належним чином не виконав, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 12994,22 грн, яка станом на 31.10.2014 складається з: 6223,14 грн заборгованості за кредитом, 4676,12 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 1000 грн пені, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина, 594 грн 96 коп. процентна складова.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17.10.2007 в розмірі 12994 грн 22 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка є правонаступником ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ПАТ КБ «ПриватБанк» позову відмовити.

Мотивуючи скаргу зазначала, що позов подано з пропуском позовної давності, судом застосовано подвійну відповідальність у вигляді стягнення штрафу та пені за одне й те саме порушення зобов'язань за договором, умови та правила надання банківських послуг ОСОБА_1 не підписані, у зв'язку з чим не можна встановити розмір процентів за користування кредитом, який до того ж було неправомірно збільшено банком в односторонньому порядку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.02.2019 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_1, який помер 08.12.2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе за договором кредиту зобов'язань належним чином не виконав, правовими наслідками чого є стягнення з нього заборгованості у розмірі 12994 грн 22 коп.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 17.10.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч. 1ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Кредитний договір було укладено шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання, де вказано, що заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(ст. 1050 ЦК).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Встановлено, що взятих на себе за кредитним договором зобов'язань відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31.10.2014 року виникла заборгованість, яка складається з: 6223,14 грн заборгованості за кредитом, 4676,12 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 1000 грн пені, а також штрафів: 500 грн - фіксована частина, 594 грн 96 коп. процентна складова.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1094,96 грн не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про порушення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду є безпідставними.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_1 здійснив 25.12.2013 року, з позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду у грудні 2014 року, а тому строк позовної давності не є пропущеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком незаконно збільшено процентну ставку за користування кредитом також є безпідставним, оскільки умовами укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору кредиту було визначено зобов'язання позичальника сплачувати проценти у розмірі 36% річних, а 01.01.2013 року позивачем було в односторонньому порядку зменшено процентну ставку до 30% річних.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшити розмір заборгованості, який підлягає стягненню до 11899 грн 26 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року змінити.

Зменшити розмір заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2007 року, який підлягає стягненню на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з 12994 грн 22 коп. до 11899 грн 26 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова