ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/4502/19

Провадження № 22-ц/818/3871/19

24 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського Міського нотаріального округу Дорогий Валентна Анатоліївна, державний виконавець Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів у м. Харкові ГТУЮ в Харківській області Мазуріна Оксана Миколаївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року в складі судді Попрас В.О.

в с т а н о в и в:

В проваджені суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в якому позивач просить визнати недійсним договір іпотеки №PML-702/1053/2008 від 29 липня 2008 року, укладений ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 19 березня 2019 року

06 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просить заборонити Міжрайонному ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харкова ГТУЮ в Харківській області здійснювати дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 до розгляду справи по суті та накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, зареєстрована та проживає з 2003 року до теперішнього часу в квартирі АДРЕСА_1 Квартира АДРЕСА_1 належить матері позивача ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07 березня 2003 року.

29 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки № PML-702/1053/2008, за умовами якого до іпотеки була передана квартира АДРЕСА_1 . На день укладення договору іпотеки № PML-702/1053/2008 від 29 липня 2008 року позивач була неповнолітньою, мешкала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

В провадженні Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харкова ГТУЮ в Харківській області відкрите ВП 34275078 за виконавчим листом №2-1223/10/03, виданим 20 грудня 2011 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за невиконання зобов`язань по договору іпотеки № PML-702/1053/2008 від 29 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», за умовами якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 , у якій позивач зареєстрована та мешкає. Позивачка вважає, що договір іпотеки № PML-702/1053/2008 від 29 липня 2008 року порушив права позивача та був укладений без дозволу органів опіки та піклування.

Зазначає, що Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харків ГТУЮ в Харківській області може здійснити дії спрямовані на відчуження квартири, що в подальшому ускладнить виконання рішення суду по даній справі, і тому, просить міри по забезпеченню позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про забезпечення позову. Зазначає, що в провадженні Міжрайонний ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харків ГТУЮ в Харківській області на виконанні знаходиться виконавчий лист № 2-1223/10/03 про стягнення заборгованості, що може привести до відчуження майна. Зміст апеляційної скарги аналогічний змісту заяви про забезпечення позову.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Матеріалами справи встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського Міського нотаріального округу Дорогий В.А., державний виконавець Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів у м. Харкові ГТУЮ в Харківській області Мазуріна О.М., про визнання договору іпотеки недійсним.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на те, що на виконанні в Міжрайонному ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харків ГТУЮ в Харківській області перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» суми заборгованості за невиконання зобов`язань по договору. Виконавча служба може здійснити дії на відчуження квартири, що у подальшому ускладнить виконання рішення суду по даній справі.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що крім обставин, викладених у заяві про забезпечення позову, інших доказів чи обґрунтувань доводів про те, що виконання рішення у майбутньому може бути утруднене чи відповідач буде ухилятися від виконання такого рішення, заявником суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно частини 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд в цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належать відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Таким чином законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З матеріалів справа вбачається, що між сторонами виник спір щодо договору іпотеки. В обґрунтування доводів забезпечення позову ОСОБА_1 посилається на можливі дії з боку третьої особи - виконавчої служби.

Наявні в матеріалах справи докази взагалі не містять відомості щодо знаходження на виконанні в виконавчій служби виконавчого листа з приводу стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк», а також вжиття державним виконавцем заходів щодо звернення стягнення на спірне нерухоме майно. Будь-яких вимог до виконавчої служби Гриньова В.К. не пред`являє.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Разом з тим, з заяви про забезпечення позову вбачається, що ОСОБА_1 взагалі не обґрунтовує свої вимоги вжиттям будь-яких дій з боку відповідачів щодо іпотечного майна.

Ураховуючи те, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову апелянтом не надано доказів підтверджуючих вжиття Міжрайонним ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районів м. Харкова ГТУЮ в Харківській області, дані щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем рішення відсутні, тому суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Обраний позивачем вид забезпечення позову - «накладення арешту на квартиру» неспівмірний із предметом позову та може привести до порушення прав іпотекодержателя.

Будь-яких обґрунтувань, що відповідачами вживаються дії, які можуть призвести до ускладнення виконання рішення суду, заява про забезпечення позову та апеляційна скарга не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Разом з тим, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із обґрунтованою заявою про забезпечення позову та наданні відповідних доказів в її обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням обставин справи, предмету спору, характеру спірних правовідносин, завдань цивільного судочинства та забезпечення рівності прав і охоронюваних законом інтересів сторін, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення залишити складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

А.І. Колтунова