Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 346/705/15-ц

провадження № 61-9630 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-державний навчальний заклад «Коломийський професійний ліцей сфери послуг»,
відповідачі:- -ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа-служба у справах дітей Коломийської міської ради Івано-Франківської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Хільчука І. І. від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Беркій О. Ю., Пнівчук О. В., Соколовського В. М., від 25 жовтня 2016 року.

Встановив:

В лютому 2015 року державний навчальний заклад «Коломийський професійний ліцей сфери послуг» (далі - ДНЗ «Коломийський ПЛСП») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Коломийської міської ради Івано-Франківської області, про виселення з учнівського гуртожитку ліцею без надання іншого житла.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року частково задоволено позов ДНЗ «Коломийський ПЛСП»та визнано недійсним договір, який укладено 01 вересня 2009 року з ОСОБА_1 про тимчасове вселення його сім`ї в учнівський гуртожиток на АДРЕСА_1 ; виселено відповідачів та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового приміщення блоку № 31 на 5-му поверсі учнівського гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Зазначав, що вказане рішення набрало законної сили та відділом державної виконавчої служби (далі - ВДВС) відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового рішення, проте, у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідачів четвертої дитини - доньки ОСОБА_6 , виконавчий лист повернуто позивачу.

Посилаючись на те, що відповідачі разом із неповнолітніми дітьми після вступу рішення в законну силу незаконно проживають в учнівському гуртожитку, натомість проживання у приміщенні є перешкодою для забезпечення учнів ліцею житлом і народження доньки не може бути перешкодою для їх виселення, ДНЗ «Коломийський ПЛСП» просив виселити малолітню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з житлового приміщення блоку № 31 на 5-му поверсі учнівського гуртожитку ліцею без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2016 року позов задоволений; виселена малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з житлового приміщення блоку № 31 на 5-му поверсі учнівського гуртожитку ДНЗ «Коломийський ПЛСП», розташованого на АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право дитини на житло є похідним від права батьків, а оскільки судовим рішенням, яке вступило в законну силу батьки виселені із зазначеного гуртожитку, тому виселенню підлягає і малолітня дитина.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_1 посилається на порушення судами судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення прав відповідачів на житло.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДНЗ «Коломийський ПЛСП» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що учнівський гуртожиток на АДРЕСА_1 перебуває на праві повного оперативного управління ДНЗ «Коломийський ПЛСП».

01 вересня 2009 року між ДНЗ «Коломийський ПЛСП» та ОСОБА_1 укладений договір на тимчасове заселення, відповідно до якого відповідачам з неповнолітніми дітьми надано житлове приміщення гуртожитку - блок АДРЕСА_2 та наказом директора навчального закладу від 20 серпня 2009 року № 90а ОСОБА_1 з сім`єю вселено на тимчасове проживання у вказане приміщення.

У пункті 1.3.9 договору зазначено, що наймач зобов`язувався звільнити займане житло разом з сім`єю за першою вимогою адміністрації.

Установлено, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2013 року позов ДНЗ «Коломийський ПЛСП» частково задоволений; визнаний недійсним договір, укладений 01 вересня 2009 року з відповідачем ОСОБА_1 , про тимчасове вселення його сім`ї в учнівський гуртожиток на АДРЕСА_1 ; виселені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхні неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового приміщення блоку № 31 на 5-му поверсі учнівського гуртожитку, розташованого на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення набрало законної сили з дня його проголошення. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 08 липня 2013 року у відкритті касаційного провадження сім`ї Глинянюк відмовлено.

Для примусового виконання рішення суду Коломийським міськрайонним судом Івано-франківської області 08 липня 2013 року видано виконавчі листи № 0909/5869/2012 про виселення відповідачів та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з приміщення блоку № 31 учнівського гуртожитку ДНЗ «Коломийський ПЛСП», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, які передані на виконання до ВДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції.

Відділом ДВС відкрито виконавче провадження. Проте, 15 грудня 2014 року головним державним виконавцем ВДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Микицей В. Д. винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки наявна встановлена законом заборона щодо виконання рішення суду в частині виселення сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з трьома неповнолітніми дітьми, у зв`язку з нововиявленими обставинами: у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася четверта дитина - донька ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Прокуравської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області 03 листопада 2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи позов про виселення виходив з того, що відповідачі разом зі своїми чотирма неповнолітніми дітьми протягом тривалого часу, зокрема 1,5 року після вступу в законну силу рішення суду про їх виселення незаконно проживають в учнівському гуртожитку ДНЗ «Коломийський ПЛСП», не сплачують належним чином комунальні платежі, не виконують добровільно рішення суду про їх виселення. Крім того, вони зареєстровані у с. Прокурава Косівського району Івано-Франківської області в приватному житловому будинку, а не в м. Коломия. Натомість, проживання відповідачів у приміщенні гуртожитку є перешкодою для забезпечення учнів ліцею житлом, оскільки відповідна кількість студентів не забезпечена місцем у гуртожитку і змушена проживати на приватних квартирах.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Водночас, в суді першої інстанції і в апеляційному суді служба у справах дітей Коломийської міської ради та прокурор заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні. Останній, зокрема, зазначав, що згідно ст. 127 ЖК України гуртожитки можуть використовуватися не лише для проживання студентів та учнів, а також для проживання робітників та службовців у період їх роботи, вважав, що ухвалення судом рішення про виселення малолітньої особи без надання іншого житла у м. Коломиї призведе до грубого порушення прав вказаної дитини, передбачених ст. ст. 3, 47 Конституції України, ч. 7 ст. 7 СК України та ст. 3 Конвенції про права дитини 20 листопада 1989 року.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно виселення дитини не становитиме надмірний тягар для відповідачів.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Однак, в порушення вказаних норм закону судами першої та апеляційної інстанції не встановлено того, чи не порушуватиме виселення малолітньої дитини принцип пропорційності втручання у право мирного користування майном відповідачами. Так, судами не встановлено чи дійсно проживання відповідачів у гуртожитку становить перешкоди для забезпечення учнів ліцею відповідним житлом.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, вирішити заявлені сторонами клопотання, дослідити та належним чином оцінити зібрані докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська