ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4191/19 Справа № 210/5378/17 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Державної Казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про стягнення індексу інфляції та відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 року його було засуджено за статтею 42, частиною третьою статті 141, частиною першою статті 145 КК України 1963 року до дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року міра покарання була зменшена до семи років позбавлення волі, в іншій частині вирок суду залишено без змін. 10 січня 2001 року Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду вирок Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 року та ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року відносно нього було скасовано, справу направлено на нове розслідування.

13 вересня 2001 року постановою Нікопольського районного суду Дніпропетровської області його було звільнено з-під варти та застосовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Таким чином, він незаконно знаходився у місцях позбавлення волі протягом чотирьох років та шести місяців.

19 липня 2011 року слідчим органу досудового розслідування було винесено постанову про припинення відносно нього кримінального переслідування, про яку йому стало відомо лише 05 квітня 2012 року.

Таким чином, протягом десяти років шести місяців та двадцяти одного дня він незаконно знаходився під слідством.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2013 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, стягнуто на його користь з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 900000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виконавчий лист був пред`явлений ним для примусового виконання 29 січня 2014 року, а 30 грудня 2014 року належні до стягнення за рішенням суду кошти були перераховані Державною казначейською службою України на його рахунок.

Посилаючись на несвоєчасне виконання судового рішення, а також на положення частини другої статті 625 ЦК України ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 195 750 грн індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно рішення суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 квітня 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 195 750 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення судів, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню, а невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, у тому числі й цивільно-правової, яка передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. У зв`язку з цим районний суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції (175 500 грн) та трьох процентів річних (20 250 грн), стягнув їх на його користь з відповідача.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини виникли з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, до яких не можуть застосовуватись норми ст. 625 ЦК України, що передбачають цивільно-праву відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2013 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 900 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Виданий 05 квітня 2013 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі вищевказаних судових рішень виконавчий лист був пред`явлений ОСОБА_1 до виконання 29 січня 2014 року (а. с. 5).

30 грудня 2014 року належні до стягнення за рішеннями судів кошти були перераховані Державною казначейською службою України на рахунок ОСОБА_1 (а. с. 8).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що рішення судів були виконанні відповідачем несвоєчасно, внаслідок чого він зазнав майнових втрат у зв`язку із інфляційними процесами в країні. А тому, посилаючись на положення пункту 6 статті 4, статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», частини другої статті 625 ЦК України ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь три процента річних та індекс інфляції за порушення грошового зобов`язання.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 195 750 грн індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на підставі судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Стягуючи суму індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання яке виникло на підставі рішення суду в розмірі 175 500, 00 грн. а також у вигляді 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 20250 грн. суд першої інстанції вірно виходив з розрахунку: (900000*103,3 (індекс інфляції за квітень 2014 року)/100 900000) + (900000*103,8 (індекс інфляції за травень 2014 року)/100 900000) + (900000* 101,0 (індекс інфляції за червень 2014 року)/100 900000) + (900000*100,4 (індекс інфляції за липень 2014 року)/100 900000) + (900000*100,8 (індекс інфляції за серпень 2014 року)/100 900000) + (900000*102,9 (індекс інфляції за вересень 2014 року)/100 900000) + (900000*102,4 (індекс інфляції за жовтень 2014 року)/100 900000) + (900000*101,9 (індекс інфляції за листопад 2014 року)/100 900000) + (900000*103,0 (індекс інфляції за грудень 2014 року)/100 900000) = 175 500 гривень. Щодо 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань з розрахунку: 900000*3/100/12*9.

З такими розрахунками також погоджується і апеляційний суд, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив закооне і обгрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, з огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, а тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко