ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 678/225/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/968/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: сторін, їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 678/225/16-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року у складі судді Сагайдак І.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя і вселення у житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому після неодноразового уточнення заявлених позовних вимог, просила вселити її у житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 ; визнати житловий будинок та господарські споруди, розташовані по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати автомобіль марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та трактор колісний ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 у власність автомобіль марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та трактор колісний ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 81529 грн. як компенсацію 1/2 частки вартості спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначала, що з 10 серпня 1996 року по 16 травня 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після народження доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони переїхали в смт. Летичів, де поселились у недобудованому житловому будинку по АДРЕСА_1 та проживали у ньому до кінця червня 2016 року. Проте, після розірвання шлюбу відповідач змінив замки на вхідних дверях до будинку та не допускає її у будинок, тим самим чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Крім того, ОСОБА_2 посилалася, що під час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_4 подарувала йому незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, але всі ремонтні роботи та покращення в житловому будинку проводилися під час їх спільного проживання. Зокрема, за період з 1998 по 2010 роки ними було здійснено: цементну штукатурку зовнішніх стін будинку, встановлення металопластикових вікон, облаштування підлоги з дубових дошок, встановлення міжкімнатних дверей, внутрішню штукатурку та фарбування стін, монтування водопроводу та каналізації, технічне обладнання кухні та ванної кімнати, спорудження зовнішнього металевого паркану, облаштування подвір`я бруківкою та натуральним каменем, що призвело до суттєвого збільшення вартості вказаного будинку, тому відповідно до положень ст.25 КпШС, а також ст.62 СК України, вказаний будинок є спільною сумісною власністю її та відповідача.

Крім того, у період шлюбу ними було придбано автомобіль марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та трактор колісний ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , які зареєстровані за відповідачем. Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 не бажає поділу зазначеного майна, тому просить зазначені транспортні засоби виділити відповідачу, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частини цього майна.

ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 у цьому будинку. В обґрунтування заявленого позову вказував, що вищезазначений житловий будинок є його особистою власністю. У зазначеному будинку з 03 квітня 1998 року зареєстровано місце проживання його колишньої дружини ОСОБА_2 , з якою тривалий час він не підтримує ніяких стосунків. Через постійні конфлікти та скандали зі сторони ОСОБА_2 між ними існують вкрай неприязні відносини. В зв`язку із розірванням шлюбу, ОСОБА_2 втратила статус члена сім`ї власника будинку, будь-яких витрат на утримання житла чи сплату комунальних послуг не несе, чим перешкоджає йому, як власнику житла, користуватись ним.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 серпня 2016 року первісний та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, вселено ОСОБА_2 у житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та трактор колісний ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та на 1/2 частину трактора колісного ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , іншу 1/2 частину зазначеного автомобіля та 1/2 частину зазначеного трактора колісного залишено у власності ОСОБА_1 , в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду в частині задоволення вимог про вселення ОСОБА_2 в спірний будинок, подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду в цій частині незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, судом не було прийнято до уваги, що будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , було набуте ним на підставі договору дарування від 30 березня 1998 року, а ОСОБА_2 03 квітня 1998 року була зареєстрована у вже належному йому на той час будинковолодіння, що підтверджується записами в Домовій книзі. 16 травня 2016 року на підставі рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 16 травня 2016 року шлюб між ним та позивачкою було розірвано, тому вона незаконно залишається проживати у його будинку, оскільки вже втратила статус члена його сім`ї. Апелянт вказує, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині її вселення в будинок суд застосував норми ст. 64 та 156 ЖК УРСР, а мав би застосувати норми матеріального права щодо захисту права власності.

Тому, з огляду на доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 просив, скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині її вселення в будинок та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги за зустрічним позовом.

ОСОБА_2 також не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення суду підлягає частковому скасуванню в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, які не були задоволені судом. Зокрема, ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду про відсутність доказів суттєвого збільшення вартості спірного житлового будинку, оскільки нею надано достатньо доказів, що під час перебування в шлюбі з відповідачем проведено комплекс будівельних та ремонтних робіт щодо оздоблення будинку, що призвело до збільшення вартості будинковолодіння. Також апелянт не погоджується з рішенням суду в частині відмови у виплаті їй компенсації Ѕ компенсації вартості спільного майна подружжя, оскільки виділення Ѕ частини автомобіля та трактора є неможливим, тому що ці об`єкти є неподільними, а тому вона позбавлена можливості володіти та користуватися ними, що унеможливлює реальний поділ майна подружжя.

Тому ОСОБА_2 просила частково скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, визнати житловий будинок та господарські споруди, розташованих по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши ОСОБА_1 у власність автомобіль та колісний трактор, стягнути із ОСОБА_1 на її користь 81 529 грн. компенсації Ѕ частки їх вартості.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Летичівської сільської ради № 40 від 19 квітня 1989 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 та видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за вказаною адресою.

Рішенням Летичівської селищної ради народних депутатів № 196 від 25 грудня 1997 року ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку, площею 0,25 га по АДРЕСА_1 , з яких 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,10 га для ведення особистого селянського господарства та 9 січня 1998 року на підставі даного рішення видано Державний акт на право власності на земельну ділянку.

10 ІНФОРМАЦІЯ_2 1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб.

Рішенням Летичівської селищної ради народних депутатів № 221 від 25 лютого 1998 року прийнято в експлуатацію та оформлено право власності за ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 92,6 кв.м. та господарськими будівлями у вигляді сарая, погребу та навісу.

30 березня 1998 року на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування, посвідчених того ж дня державним нотаріусом Летичівської державної нотаріальної контори Михальчуком М.М., зареєстровані в реєстрі за №1019 та №1021, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у власність житловий будинок з господарськими спорудами (цегляний хлів, кам`яний погріб, шиферний навіс), розташований по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку розміром 0, 25 га за цією ж адресою.

3 квітня 1998 року з дозволу власника будинку ОСОБА_1 було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 як члена сім`ї власника будинку у вказаному житловому будинку, де вона і проживала разом з відповідачем однією сім`єю

Під час перебування в шлюбі 01 листопада 2001 року сторонами було придбано автомобіль марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а 17 липня 2006 року - трактор колісний ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_1

За висновком судових автотоварознавчих експертиз встановити ринкову вартість автомобіля і трактора на час проведення експертизи неможливо через не представлення даних транспортних засобів на експертне обстеження. Однак при цьому середня ринкова ціна автомобіля марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 складає 17570 грн., середня ринкова ціна трактора колісного ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 складає 145488 грн.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 16 травня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз`ясень у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування, передбачених зазначеними нормами та роз`ясненнями

правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано, а судом не здобуто достатніх доказів того, що майно відповідача у вигляді спірного житлового будинку, яке було отримано ним в дар, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін або затрат другого з подружжя.

Проведена по справі судова будівельно-технічна експертиза № 50/17 від 08 листопада 2017 року не дала відповіді на питання про збільшення вартості майна та істотність такого збільшення спірного будинковолодіння з моменту введення будинку в експлуатацію по день проведення експертизи з тих підстав, що дати відповідь на дане питання не виявляється можливим.

Не свідчать про вказані обставини і надані позивачкою квитанції та накладні про відпуск на ім`я ОСОБА_1 у 2006 році лісопродукції, а також на розроблення проектної документації та підведення газопостачання від 2011 року.

При цьому слід звернути увагу, що дані про зміну загальної площі спірного будинку, на який зареєстровано право власності відповідача, з моменту отримання дарунку до розірвання між сторонами шлюбу у встановленому законом порядку не реєструвались.

Будь-яких інших доказів в підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивачем суду надано не було, а тому висновки суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині за недоведеністю є обґрунтованими.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За нормами ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі.

Норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частини автомобіля марки ВАЗ 21063, 1979 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та трактора колісного ЮМЗ-8271ПВМ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на які зареєстровані за відповідачем.

Однак вказані транспортні засоби можуть бути поділені між сторонами шляхом виділення кожній стороні окремого транспортного засобу і сплатою компенсації різниці вартості цих транспортних засобів, але позивач таких вимог суду не заявляла, а сам суд в силу вимог диспозитивності цивільного процесу не може вирішити в такий спосіб, так як це буде вихід за межі позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 з посиланням на те, що він не спроможний сплатити дану компенсацію, заперечував щодо сплати грошової компенсації на користь позивачки й вимог про припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні як співвласник цього майна, не заявляв.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимог позивачки щодо стягнення на її користь компенсації 1/2 вартості транспортних засобів, а є підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частини спірних транспортних засобів в ідеальній частці.

Що стосується вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 про виселення позивачки з спірного житлового будинку, то колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 3 квітня 1998 року з дозволу власника будинку ОСОБА_1 було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 як члена сім`ї власника будинку у вказаному житловому будинку, та сторони після цього тривалий час проживали у даному будинку.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При цьому відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач ОСОБА_2 була вселена до спірної квартири як член сім`ї ОСОБА_1 його дружини та зареєстровано її місце проживання за згоди власника будинку, даних про наявність в неї іншого житла не має, в силу вимог ст.. 64 Житлового кодексу після розірвання шлюбу не втратила право на користування спірним житловим будинком,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вона користується житлом на законних підставах.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін є обґрунтованим.

З цих підстав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 03 квітня 1998 року була зареєстрована у вже належному йому на той час будинковолодінні, шлюб між ним та позивачкою було розірвано, тому вона незаконно залишається проживати у його будинку, оскільки вже втратила статус члена його сім`ї слід відхилити, оскільки такі доводи суперечать вищенаведеним нормам житлового та цивільного законодавства.

Також слід відхилити доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність доказів суттєвого збільшення вартості спірного житлового будинку, оскільки на думку апелянта нею надано достатньо доказів, що під час перебування в шлюбі з відповідачем проведено комплекс будівельних та ремонтних робіт щодо оздоблення будинку, що призвело до збільшення вартості будинковолодіння.

Такі доводи апелянта суперечать встановленим судом обставинам справи, не підтверджуються здобутими доказами, а оцінку щодо достатності та наявності підстав для задоволення позову в цій частині з урахуванням досліджених доказів судом надано в мотивувальній частині постанови.

Також не приймає до уваги суд і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що спірні транспортні засоби є неподільними і вона позбавлена можливості володіти та користуватися ними, що унеможливлює реальний поділ майна подружжя, оскільки спірні транспортні засоби можуть бути поділені між сторонами, про що знову ж таки зазначено в мотивувальній частині постанови.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова