Справа № 467/1217/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Кологривої Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

представників позивача Карпенко О.І., ОСОБА_1 М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення фактів постійного проживання, прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Семенівсько - старостинського округу Благодатненської територіальної об`єднаної громади про встановлення фактів постійного проживання, прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є сином та спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він на протязі передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини вчасно подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, інші спадкоємці за законом дружина померлого ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 подали заяви про відмову від прийняття спадщини. Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, в т.ч. земельна ділянка площею 5.30 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Однак успадкувати вказану земельну ділянку він не має змоги, поскільки нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку та недоведеністю факту прийняття спадкового майна, яке раніше належало ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ОСОБА_5 07 квітня 2006 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку ОСОБА_5 Посилаючись на те, що ОСОБА_5 забрав ОСОБА_6 до себе в своє житло, опікувався нею, доглядав її, годував, лікував та провів поховання після її смерті, позивач прохав встановити факт постійного проживання ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і є таким, що фактично прийняв спадщину після неї, а також визнати право власності за позивачем на земельну ділянку площею 5.30 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 17 січня 2019 року до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та замінено відповідача по справі Семенівсько - старостинський округ Благодатненської територіальної об`єднаної громади на Благодатненську сільську раду Арбузинського району Миколаївської області.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, пояснили, що померла ОСОБА_6 проживала в с. Остапівка Арбузинського району Миколаївської області з 1998 року, з 04 січня 2001 року у с. Лупареве Жовтневого району. У 2005 році вона вирішила продати належний їй на праві власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 та знялася з реєстрації у цьому будинку ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Однак будинок не був проданий і з цього дня вона проживала разом з ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 у зимовий час, а влітку проживала у с.Лупарево. Похована ОСОБА_6 в с.Лупареве.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність та визнання позовних вимог.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 04 січня 2011 року Лиманівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області.

Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно, в т.ч. земельна ділянка площею 5.30 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Семенівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, яка належала померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії 1 НОМЕР_2 , виданого Семенівською сільською радою, яку вона заповіла 07.04.2006 року ОСОБА_5 .

Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 08.01.2019 року № 54676382 спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що видно з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 26 червня 2012 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Після його смерті приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко С.В. заведено спадкову справу № 48/2012. Із заявою про прийняття спадщини по закону до нотаріуса звернувся його син ОСОБА_2 , інші спадкоємці за законом дружина померлого ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 подали заяви про відмову від прийняття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Іваненко С.В. від 02 серпня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_5 на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 та оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьої ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, але діяла на час виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Як вбачається з копії паспорту померлої ОСОБА_6 остання з 04.01.2001 року по 14 липня 2005 року була зареєстрована в с.Лупарево, інші відмітки про реєстрацію після 14 липня 2005 року відсутні.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 30 березня 2018 року за № 465 ОСОБА_6 проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 2001 року та була знята з реєстрації 14 липня 2005 року. Станом на 07.04.2006 року вона проживала там без реєстрації. Станом на 02.01.2011 року ОСОБА_6 за вказаною адресою не зареєстрована та не проживала.

Суд звертає увагу на те, що вказана довідка не містить інформації про те чи проживала померла в с.Лупарево у період з 07.04.2006 року, тобто з дати складання нею заповіту на ім`я ОСОБА_5 до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Також суд критично відноситься до інформації, вказаній у довідці щодо проживання померлої у с.Лупарево станом на 07.04.2006 року та непроживання померлої станом на 02.01.2011 року, поскільки вона не містить посилання на документи, на підставі яких вона видана, а тому є згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України недостовірним доказом, на підставі якого неможливо встановити дійсні обставини справи.

Також на підтвердження факту постійного проживання померлої ОСОБА_6 з ОСОБА_5 у м. Миколаєві, АДРЕСА_3 позивачем надано акт, складений 02 серпня 2018 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , дані паспортів яких завірено паспортистом комунального підприємства ОСОБА_10 , про те, що ОСОБА_6 дійсно проживала за вказаною адресою з 07 квітня 2006 року по день її смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_5 провів поховання ОСОБА_6

Вказаний акт не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, оскільки він складений зі слів свідків, не попереджених про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих обставин, допит яких проводити у судовому засіданні представник позивача за пропозицією суду здійснювати відмовилася.

Актовий запис про смерть № 4 від 04 січня 2011 року містить інформацію про те, що причиною смерті ОСОБА_6 як особи без постійного місця проживання є дія низької температури, місцем смерті зазначено с.Лупареве Жовтневого району Миколаївської області, також вказано, що довідку про одержання допомоги на поховання видано ОСОБА_11 04 січня 2011 року.

Беручи до уваги зміст актового запису про смерть щодо місця смерті, причини смерті, зазначення померлої як особи без постійного місця проживання та особи, яка отримала довідку про одержання допомоги на поховання у суду, яка є рідною сестрою ОСОБА_5 та власницею Ѕ частини житлового будинку № 48 АДРЕСА_4 .Лупареве Жовтневого району з квітня 2010 року, викликає сумнів у правдивості пояснень представника позивача у судовому засіданні щодо періодичного проживання померлої ОСОБА_6 у с.Лупарево та у м.Миколаїв після 07 квітня 2006 року до дня смерті.

Також суд критично ставиться до пояснень представника позивача щодо місця фактичної смерті ОСОБА_6 так як представник у судовому засіданні спочатку надавала пояснення про те, що ОСОБА_6 померла в АДРЕСА_1 , а потім після надходження до суду актового запису про смерть пояснила, що ОСОБА_6 померла від алкогольної інтоксикації під час перебування у гостях в с.Лупарево на городі.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та є такими, що не дозволяють встановити факт постійного проживання ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з відсутністю підстав для встановлення факту постійного проживання, відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на спадкове майно, тому позовна заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Благодатнівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення фактів постійного проживання, прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за закономвідмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 17 травня 2019 року.

Суддя Т.М.Кологрива