ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 415/1631/17

провадження № 61-29916св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради на заочне рішення Лисичанського міського суду луганської області від 25 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Фастовця В. М., та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Авалян Н. М., Лозко Ю. П., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради (далі - УПСЗН Лисичанської міської ради) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої щомісячної адресної допомоги.

В обґрунтування позову зазначило, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПСЗН Лисичанської міської ради як одержувач щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. У поданих до УПСЗН Лисичанської міської ради документах відповідач зазначила про відсутність у будь-кого з членів її сім`ї у власності житлового приміщення, розташованого у регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, розташовані на лінії зіткнення.

Позивач зазначає, що у вересні 2016 року співробітниками управління виявлено, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 має у власності квартиру АДРЕСА_1 , тобто виплата їй допомоги відбувалася неправомірно.

Оскільки ОСОБА_1 приховала належність її чоловіку на праві власності житла, яке розташоване на підконтрольній органам державної влади України території, їй безпідставно виплачено щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за період з 12 січня 2016 року по 11 липня 2016 року у розмірі 10 608 гривень.

Так як у добровільному порядку відповідач безпідставно отримані кошти не повертає, позивач просив стягнути ОСОБА_1 10 608 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Лисичанського міського суду луганської області від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що смт Нижнє Попаснянського району Луганської області на момент призначення і виплати відповідачу адресної допомоги не виключене із затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, тому виплата цієї допомоги відбувалася у відповідності до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 1 жовтня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу УПСЗН Лисичанської міської ради відхилено, заочне рішення Лисичанського міського суду луганської області від 25 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача виплаченої за період з 12 січня 2016 року по 11 липня 2016 року щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання у розмірі 10 608 гривень, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року УПСЗН Лисичанської міської ради звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить заочне рішення Лисичанського міського суду луганської області від 25 квітня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.

Заявник зазначає, що районом проведення антитерористичної операції є ділянка місцевості, у межах якої здійснюються антитерористичні заходи, тобто для віднесення певного населеного пункту до району антитерористичної операції вимагається проведення на цій території таких заходів у реальному часі.

У затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, не відображається перелік населених пунктів, де здійснюється антитерористична операція у реальному часі, тому покладення відомостей із цього Переліку в основу рішення, на думку заявника, є помилковим.

Достовірні відомості щодо населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не у повному обсязі свої повноваження наведені у затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 року Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому заявник вважає, що при вирішенні справи належить керуватися цим переліком.

Заявник вказує, що смт Нижнє Попаснянського району Луганської області не відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому виплата адресної допомоги ОСОБА_1 , чоловік якої має житло у вказаному населеному пункті, є неправомірною, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що житлове приміщення у смт Нижнє Попаснянського району Луганської області є непридатним для проживання, а у самому селищі досі проводяться обстріли і проживати там небезпечно. Вказала, що на момент призначення і виплати їй адресної допомоги смт Нижнє Попаснянського району Луганської області відносилося до переліку населених пунктів, у яких здійснювалася антитерористична операція.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 1994 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідач і її сім`я постійно проживали у селі Новотошківське Попаснянського району Луганської області.

ОСОБА_2 належить 1/3 частка квартири, АДРЕСА_2 . Право власності на частку у квартирі набуте в порядку спадкування в 2005 році. У цьому житловому приміщенні сім`я ОСОБА_1 фактично ніколи не проживала.

2 березня 2015 року ОСОБА_1 з синами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перемістились з села Новотошківське Попаснянського району Луганської області до міста Лисичанська Луганської області у зв`язку з проведенням активної фази антитерористичної операції.

Після переміщення на підконтрольну органам державної влади України територію ОСОБА_1 стала на облік в УПСЗН Лисичанської міської ради як особа, що перемістилась з району проведення антитерористичної операції.

Рішенням УПСЗН Лисичанської міської ради ОСОБА_1 призначено і виплачено адресну грошову допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за період з 12 січня 2016 року по 11 липня 2016 року.

Рішенням УПСЗН Лисичанської міської ради від 15 вересня 2016 року виплата адресної допомоги ОСОБА_1 припинена у зв`язку з наявністю у її чоловіка - ОСОБА_2 житла, розташованого у смт Нижнє Попаснянського району Луганської області, тобто у регіоні, іншому ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» і від цієї дати на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно з частиною першою цієї статті, періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 7 жовтня 2014 року Донецька і Луганська області визначені районами проведення антитерористичної операції з 7 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 5 статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

30 жовтня 2014 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого смт Нижнє Попаснянського району Луганської області включено до вказаного переліку (пункт 9).

Дію розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року зупинено згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України №1079-р від 5 листопада 2014 року без зазначення підстав.

2 грудня 2015 року розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до якого місто смт Нижнє Попаснянського району Луганської області включено до вказаного переліку (пункт 12).

Станом на час розгляду судами попередніх інстанцій смт Нижнє Попаснянського району Луганської області не виключене із переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №505 від 1 жовтня 2014 року, визначено механізм надання відповідної щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у редакції Порядку на час виникнення спірних правовідносин, грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Пунктом 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у редакції Порядку на час призначення ОСОБА_1 адресної грошової допомоги передбачалося, що грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім`ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення

Постановою Кабінету Міністрів України № 370 від 31 травня 2017 року внесено зміни до пункту 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, згідно з якими вказано, що грошова допомога не призначається, якщо будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції), має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що адресна допомога для покриття витрат на проживання виплачувалася ОСОБА_1 до серпня 2016 року, тобто до внесення змін до пункту 6 Порядку, згідно з якими особа втрачає право на отримання допомоги, якщо будь-кому з членів її сім`ї на праві власності належить житло, розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Встановивши, чоловіку ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , яке не виключено з переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 виплачених як адресна матеріальна допомога грошових коштів у розмірі 10 608 гривень, оскільки ця допомога нараховувалась відповідачу відповідно до вимог чинного законодавства.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника по те, що віднесення певного населеного пункту до району проведення антитерористичної операції можливе лише у разі проведення на цій території антитерористичних заходів у реальному часі, оскільки такої уточнюючої вимоги у пункті 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у редакції Порядку на час виникнення спірних правовідносин не передбачалося.

Помилковим є твердження заявника про те, що при вирішені справи належить керуватися Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не у повному обсязі свої повноваження, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 року.

Належність внутрішньо переміщеній особі або членам її сім`ї житла у населеному пункті на підконтрольній органам державної влади України території стало підставою для відмови у призначенні щомісячної адресної допомоги після прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 370 від 31 травня 2017 року і внесення відповідних змін до пункту 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

До прийняття цієї постанови з`ясуванню підлягало належність особі або членам її сім`ї житла у регіонах, які не відносяться до тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та лінії зіткнення.

За таких обставин доводи заявника про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання адресної допомоги у 2016 році є помилковими.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Лисичанського міського суду луганської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов