ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/2647/17

Провадження № 22-ц/818/1609/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Овсяннікової А.І.,

суддів - Котелевець А.В., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2

ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4

ОСОБА_5

треті особи:Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу №641/2647/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про поновлення порушеного права, вселення, визнання права на користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року, ухвалене суддею Боговським Д.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , він зареєстрував її та її сина від першого шлюбу ОСОБА_7 як члена сім`ї за вказаною адресою. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 червня 2016 року шлюбі між ним та ОСОБА_3 розірвано. Останні три роки відповідачі за вказаною адресою не проживають.

У травні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , яка є співвласником цього будинку, звернулися з уточненим позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа: Слобідський РВ в м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, в якому просять визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком.

У червні 2017 року ОСОБА_3 , діючи також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулась до суду із зустрічним позовом.

Зустрічні вимоги мотивує тим, що з 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 З 1994 року вони фактично мешкали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ними мешкав і її син від першого шлюбу ОСОБА_7 У власності чоловіка на той час перебувала 1/3 частини житлового будинку, тому вони за власні кошти добудували додаткову житлову площу, упорядкували будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 . Наприкінці 2015 року їх сімейні стосунки почали погіршуватися. У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу та пішов з будинку, періодично навідуючись та вчиняючи сварки, робив усе, щоб змусити її та доньку залишити жиле приміщення. В травні 2016 року вона разом із донькою поїхали на відпочинок, а після повернення через два тижні ОСОБА_5 не пустив їх до будинку, замінив замки на вхідних дверях, склав їх речі та запропонував їх забрати. В червні 2016 року їх шлюб було розірвано. ОСОБА_5 продовжує не допускати її та доньку до будинку, фактично порушує їх право на житло з червня 2016 року, тому вони вимушено не мешкають за місцем реєстрації та постійного проживання в поважних причин.

Просить відновити її порушене право та порушене право їх доньки ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням та вселити їх до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 , 2004 р.н., право на користування житлом за вказаною адресою та зобов`язати ОСОБА_5 зареєструвати її місце проживання за даною адресою.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі зміненим позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначає, що вона є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 : 1/3 частина будинку належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 січня 1996 року; 2/3 частки належить на підставі договору дарування від 20 липня 2017 року, згідно якого ОСОБА_5 подарував їй належні йому 2/3 частини цього будинку. В будинку зареєстровані її брат ОСОБА_5 та колишні члени його сім`ї, а саме його колишня дружина ОСОБА_3 та її син ОСОБА_7 Відповідачі у будинку не мешкають, їх особисті речі відсутні, їх фактичне місце проживання не відоме, членами родини власника приміщення в розумінні ст. 64 ЖК УРСР не є, їх реєстрація перешкоджає їй здійснювати в повному обсязі право власності на майно.

З урахування уточнень просить усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_3 і її сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, подав до суду заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явилась, просила розглядати справу за її відсутності та ухвалити рішення в інтересах дитини.

Представник третьої особи - Відділу реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради у судове засідання не з`явився.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що право користування житловим будинком у ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є похідним від права колишнього власника будинку ОСОБА_5 , членами сім`ї якого вони були. Враховуючи той факт, що ОСОБА_5 є колишнім власником житлового приміщення, відсутні правові підстави залишати за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 право користування цим приміщенням.

Право користування неповнолітньої ОСОБА_4 спірним житловим приміщенням не оспорюється, позовні вимоги в цій частині заявлені безпідставно.

Вимоги ОСОБА_3 щодо її вселення до житлового будинку необгрунтовані, т.я. заявлені до неналежного відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, задовольнити її зустрічну позовну заяву.

Посилається на ті ж самі обставини, що викладені у зустрічній позовній заяві.

Також зазначила, що договір дарування, укладений 20 липня 2017 року, на підставі якого ОСОБА_5 подарував належні йому 2/3 частки спірного будинку ОСОБА_1 фактично укладений з метою унеможливити їй та дочці поновити право на проживання у спірному будинку, а також з метою унеможливлення звернення стягнення на майно ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості по аліментам.

Наразі нею оскаржується в судовому порядку цей договір дарування будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що доводи ОСОБА_3 , що у червні 2016 року він вигнав її та їхню дочку зі спірного будинку та змінив замки на вхідних дверях не підтверджені жодними доказами.

Факт добровільного залишення ОСОБА_3 з дочкою місця проживання підтверджується тим, що з квітня 2016 року по теперішній час вона з дитиною проживає у будинку АДРЕСА_2 , право власності на 48/200 частин якого належить її сину він попереднього шлюбу ОСОБА_7

Що стосується договору дарування, то він як власник законно розпорядився належними йому 2/3 частинами спірного будинку та подарував цю частку ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_3 , що договір дарування частки будинку укладений з метою унеможливлення поновити право на проживання та звернення стягнення на майно є лише її припущеннями.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що вона була співвласником спірного житлового будинку, в якому проживав її брат ОСОБА_5 разом зі своєю сім`єю. Наприкінці 2016 року ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_4 виселилися з будинку. Після чого ОСОБА_5 вирішив подарувати їй свою частку, щоб вона разом зі своєю сім`єю могла в ньому проживати.

Після укладання договору дарування вона стала єдиним власником спірного будинку, тому є належним позивачем.

Відповідачі не є членами її сім`ї, що позбавляє їх права користування належним їй будинком.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи визначений в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 : 2/3 частини будинку належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківської державною нотаріальною конторою 23 січня 1996 року та договору про поділ спадщини від 12 січня 2017 року; 1/3 частина належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківської державною нотаріальною конторою 23 січня 1996 року.

ОСОБА_5 20 липня 2017 року подарував ОСОБА_1 належні йому 2/3 частини будинку.

З 22 березня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно даних Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 07 грудня 2018 року в житловому будинку зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація останньої здійснена 26 червня 2018 року.

В остаточній редакції позову ОСОБА_1 посилається на те, що зареєстровані в будинку ОСОБА_3 ) та її син ОСОБА_7 не є членами її сім`ї та зареєстровані в будинку як члени сім`ї колишнього власника. Їх реєстрація перешкоджає їй у реалізації своїх прав на розпорядження майном; будинок потрібен їй для проживання її сім`ї і у відповідності до вимог ст 391, 405 ЦПК України відповідачі права на житло не мають.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За ст.317,319, 386, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

ОСОБА_1 зазначає, що житло потрібно їй для проживання її сім`ї.

Між тим, потреба в користуванні житлом позивачки не доведена.

Як свідчить матеріали справи ОСОБА_1 є власником ще 61/100 частин житлового будинку за цією ж адресою АДРЕСА_1 житловою площею 67,9 кв.м., загальною площею 111,1 кв.м. Спірний будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; його загальна площа - 38,5 кв.м, житлова - 21,7 кв.м.

Безпідставне посилання ОСОБА_1 і на ст. 405 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 з донькою не проживають в будинку менше одного року.

Позов пред`явлено у квітні 2017 року, власником всього будинку ОСОБА_1 є з липня 2017 року, а позов предявлено саме нею.

За наданих матеріалів вбачається, що ще у квітні 2016 року ОСОБА_3 з донькою проживали в будинку, про що свідчать її звернення до поліції щодо поведінки ОСОБА_5

Крім того, як свідчать матеріали справи, з 26 червня 2018 року, коли власником всього будинку вже була ОСОБА_1 , в будинку зареєстрована донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка не заперечує проживання та реєстрацію в будинку дитини.

Оскільки дитина є неповнолітньою та проживання їїбез матері не є можливим.

В цьому будинку зареєстрований батько дитини; його проживання та неможливість проживання в будинку матері- це по суті визначення місця проживання дитини, що не є предметом розгляду.

За таких обставин рішення суду в частині визнання ОСОБА_7 таким, що втратив права користування будинком слід залишити без змін, оскільки ОСОБА_7 рішення не оскаржується і судовою колегією не переглядається.

В іншій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_4 вже зареєстрована в будинку, то позов в цій частині задоволенню не підлягає, в іншій частині- підлягає задоволенню.

Щодо розрахунку судовий витрат, то колегія виходить з наступного.

Судом помилково стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи (т.І а.с.53, т.ІІ а.с.32).

Частинам 1, 2, 6, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_3 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року у частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмови у задоволенні зустрічного позову, стягненні судового збору з ОСОБА_3 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 -відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Поновити порушене право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вселити ОСОБА_3 разом неповнолітньою донькою ОСОБА_4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 виданий Комінтернівським РВУМВС України в Харківській області 02 березня 1996 року, місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на корить держави 640(шістсот сорок) грн. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Головуючий Овсяннікова А.І.

Судді Котелевець А.В.

Сащенко І.С.