Справа № 263/9066/18
Провадження № 2/263/221/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Кияна Д.В., за участю секретаря судового засідання Рябова С.М., за відсутністю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в особі філії Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» №16 про розірвання кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, вказуючи, що 29.11.2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №25624512 щодо надання позивачу кредиту в розмірі 26000,00 грн. З серпня 2014 року, у зв`язку з початком проведення АТО за місцем мешкання позивача, останній вимушений був покинути територію України. У квітні 2017 року, коли позивач самостійно звернувся до відповідача, то дізнався про наявну заборгованість за вказаним договором кредиту, яка не відповідає умовам договору. На звернення позивача, останнє з яких датовано 17.08.2017 року, щодо умов погашення заборгованості та розірвання договору, відповідач не погоджувався. Зазначає, що умови договору є несправедливими та такими, що погіршують його становище. Він позбавлений можливості вносити зміни до договору кредиту. Відповідач не надав позивачу повної та достовірної інформації щодо умов кредиту перед та під час його укладення. Так у договорі вказано, що умови кредиту його сукупна вартість, процентна ставка, вартість супутніх послуг наведені в додатку №2 до договору, що є його невід`ємною частиною, проте вказаний додаток позивач не отримував, тому усі пункти договору, в яких зазначено про додаток №2 є недійсними, а також умови договору в частині нарахування та сплати комісії, оскільки відносяться до сукупної вартості кредиту. Також є неправомірними умови договору в частині збільшення в односторонньому порядку ставки кредиту у разі порушення позичальником виконання зобов`язань з 12% до 59%. Таким чином в момент підписання договору кредиту позивач був введений в оману щодо істотних умов договору. Зауважує, що за період з 29.11.2013 року по 28.07.2014 року ним було сплачено: 6147,45 грн. тіло кредиту, 2091,72 грн. проценти по кредиту, 3720,60 грн. комісія, тому заборгованість за тілом кредиту становить 19852,55 грн. Враховуючи те, що комісія відповідачем була нарахована на підставі недійсних умов, тому сума заборгованості повинна бути зменшена на нараховану суму комісії в розмірі 3720,60 грн. та заборгованість за тілом кредиту повинна складати 16131,95 грн. Враховуючи ставку за користування кредитом у розмірі 12% річних, сума заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 2014 року по 2018 рік повинна становити 7259,36 грн. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсними з моменту укладення п.п.1.2, 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 кредитного договору №25624512 від 29.11.2013 року, укладеного між ним та відповідачем, визнати недійсними з моменту укладення умови вказаного договору в частині сплати комісії з надання пакету послуг по видачі кредиту, розірвати вказаний кредитний договір, визнати за позивачем суму основної заборгованості в розмірі 16131,95 грн. та суму заборгованості за відсотками у розмірі 7259,36 грн.

06.07.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області позовна заява залишена без руху.

11.07.2018 року позивачем надана заява про усунення вказаних недоліків.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 11.07.2018 р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13.02.2019 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.04.2019 р. замінено відповідача з Приватного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний Банк».

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника.

Представник відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням про розгляд справи за її відсутності та запереченням проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не зазначені правові підстави для розірвання кредитного договору, а доводи позивача щодо неотримання ним додатку №2 до кредитного договору спростовуються самим додатком №2, який підписаний позивачем та в якому зазначена дата його отримання позивачем 29.11.2013 року. Факт ознайомлення позивача з умовами договору кредиту, в тому числі із сукупною вартістю кредиту підтверджується у п.п.4, 1.7 кредитного договору. Також збільшення відсоткової ставки, у зв`язку з порушення строків виплати кредиту, було узгоджено між сторонами, що не може свідчити про її збільшення в односторонньому порядку.

Крім того, стороною відповідача надано суду клопотання про застосування строків позовної давності за даним позовом, яке обґрунтоване тим, що позивач звернувся до суду через 4,5 років після укладення кредитного договору, в той час як про порушення його прав він повинен був дізнатися під час ознайомлення та підписання договору. Також зауважено, що у зв`язку зі здійсненням відповідачем заходів про стягнення з позивача наявної заборгованості за договором, останній, пред`являючи даний позов, намагається уникнути відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом -ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Що стосується клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому представник відповідача в своєму клопотання причиною даного позову зазначає намагання позивача уникнути відповідальності за погашення заборгованості, проте на обґрунтування вимог банку про останнє представником не надано суду жодного доказу, в той час як позивачем до позову додана заява останнього від 17.08.2017 року, адресована відповідачу щодо незгоди з сумою заборгованістю та з проханням про розірвання кредитного договору.

Таким чином, враховуючи єдиний письмовий доказ порушення прав позивача, який датований 17.08.2017 року, суд приходить до висновку про дотримання строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та відповідно про необґрунтованість клопотання сторони відповідача.

При цьому, судом також враховуються положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення доступу до правосуддя, а також право кожного на справедливий розгляд справи в суді, незалежним і безстороннім судом.

Судом встановлено, що 29.11.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» (правонаступником якого є АТ «ПУМБ») було укладено кредитний договір №25624512, згідно п. 1.1. якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 26000,00 грн., зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання банком пакету послуг по видачі кредиту та повернути кредит в порядку та строки, обумовлені договором.

Згідно п.1.3 вказаного кредитного договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та становить 12% річних. Крім того п. 3.1.4 договору передбачено, що у разі порушення зобов`язань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно повернуто відповідно до графіку повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом та комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту, здійснюється щоденно на суму такої простроченої заборгованості за ставкою 59% річних, виходячи з 360 днів у році.

Згідно п.1.4 комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту сплачується в сумі, вказаній в додатку №2 до вказаного кредитного договору («Інформація про умови та сукупну вартість кредиту») і розраховується в порядку, передбаченому п.3.2.1 згідно якого комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту розраховується та сплачується наступних чином:1,59% від суми кредиту, помножується на кількість календарних місяців кредитування, відповідно до строку надання кредиту.

Згідно п.1.5 договору кредит надається строком на 36 місяців, до 28.11.2016 року.

Згідно з наявних матеріалів справи, окрім вказаного кредитного договору №25624512 від 29.11.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» також 29.11.2013 року були підписані Додаток №1 до кредитного договору - графік повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом та комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту, а також Додаток №2 Інформація про умови та сукупну вартість кредиту.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, перерахованих в ст.11 ЦК України.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання та надав позивачу вищевказаний кредит, що останнім не спростовується.

Що стосується вимог позову про визнання недійсними окремі пункти кредитного договору, то в даному випадку слід зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція закріплена в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Про ознайомлення із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався у кредитному договорі №25624512 від 29.11.2013 року та у Додатках №1 та№2, в яких в повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Таке приєднання позивачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

Крім того, згідно з вимогами ст.11 Закону та п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 № 168, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

При цьому позивачем не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами, є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману з боку відповідача.

Чинне цивільне законодавством передбачено чіткий перелік випадків, коли договір може бути розірваний судом на вимогу однієї із сторін.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З аналізу норм, передбачених ст. 651 ЦК України слідує, що йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13.

Позивач не навів суду жодної обставини та не надав належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що відповідач допустив такі порушення кредитного договору, які б могли завдати шкоди позивачу, не зазначив жодного пункту з кредитного договору, який був би порушений відповідачем.

Також позивачем не надано жодних доказів наявності істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Згідно із ч.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч.2 ст.652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Разом з тим, позивач також не надав доказів, які б давали суду можливість пересвідчитись, що серед обставин, які можуть слугувати підставою для розірвання кредитного договору в наявності існують одночасно всі чотири умови, які передбачені ч.2 ст. 652 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання окремих положень кредитного договору недійсними, розірвання кредитного договору та зменшення розміру тіла кредиту та відсотків за його користування не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 629, 651, 652, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 258-259, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в особі філії Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» №16 про розірвання кредитного договору, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_2 .

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», , юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4.

в особі філії Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» №16, адреса розташування: 87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Казанцева, буд. 20.

Суддя: Д.В. Киян