ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною та стягнення суми,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності в інтересах позивача, та відповідачкою було укладено угоду про надання юридичної допомоги від 06.06.2012 року. Згідно вказаної угоди відповідачка взяла на себе зобов`язання по підготовці документів щодо приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Також, згідно з умовами вказаної угоди, позивач сплатив відповідачці грошову суму у розмірі 35000,00 грн. Однак, послуг, зазначених у п.1.1. Угоди від 06.06.2012 року, позивачу не було надано. Тому позивач просив визнати угоду про надання юридичних послуг, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06.06.2012 року, недійсною та застосувати наслідки недійсного правочину; стягнути з відповідачки на свою користь, в порядку реституції, грошову суму у розмірі 35000,00 грн. та стягнути судовий збір у розмірі 1102,42 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2018 року позов задоволено, визнано недійсною угоду про надання юридичної допомоги від 06 червня 2012 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 35000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн., а всього 35551,20 грн. (а.с. 63-65).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що стверджується, зокрема, поштовим повідомленням про вручення судової повістки позивачу, а також письмовою розпискою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі від 22.05.2019 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 06 червня 2012 року між позивачем, в інтересах якого в межах повноважень за нотаріально посвідченою довіреністю діяла представник ОСОБА_3 , та адвокатом Сініциною С.І. було укладено угоду про надання юридичної допомоги (а.с. 14, 19).

За змістом п. 1.1. вказаної вище угоди від 06.06.2012 року, предметом даного договору є надання відповідачем юридичної консультації, складання правоустановлюючих документів, юридичний супровід угод, захист адвокатом прав та законних інтересів клієнта, захист інтересів по підготовці документів на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Згідно п. 4.1 Угоди від 06.06.2012 року дана угода набирає сили з моменту підписання та діє до 06.06.2013 року.

Відповідно до п. 4.2, у випадку розірвання угоди за вимогою клієнта в односторонньому порядку, внесена авансова сума йому не повертається.

В пункті 4.3. зазначеної вище угоди погоджено що договір підлягає виконанню до 06.09.2012 року.

Також встановлено, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 35000,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 06.06.2012 року (а.с. 13) та визнано відповідачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Суду надано копію листа відповідача від 24.09.2014 року на ім"я ОСОБА_3 ., де, зокрема, зазначено, що дія договору від 06.06.2012 року закінчилась 06.06.2013 року та договір не продовжувався за згодою сторін; відповідач неодноразово намагалась зв`язатись з клієнтом шляхом мобільного телефонного зв`язку; через ненадання позивачем правовстановлюючих документів на домоволодіння АДРЕСА_1 , що унеможливлює подальшу роботу щодо підготовки документів на приватизацію земельної ділянки за тією ж адресою, вважає свої повноваження виконаними; виготовлена технічна документація на земельну ділянку та перерахунок надлишкових грошових коштів буде здійснено поштовим переказом (а.с. 15).

Положеннями ч.1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсною угоди про надання юридичних послуг, що укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 06.06.2012 року, виходячи з наступного.

На час укладення оспорюваної угоди, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у представника позивача ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 були наявні повноваження на укладення такої угоди, адже вона діяла в межах повноважень, наданих їй позивачем ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. від 18.11.2009 року, зареєстровано в реєстрі за №1800, яка була дійсна до 18.11.2012 року (а.с. 19).

Факт наявності між сторонами договірних відносин, у зв`язку з укладенням 06.06.2012 року угоди про надання юридичних послуг, визнається також самим позивачем, згідно змісту позовної заяви.

Доводи позовної заяви про те, що адвокатом Сініциною С.І. при укладення оспорюваного договору було введено позивача та його представника ОСОБА_3 в оману - є безпідставними, будь-яких доказів на підтвердження такої позицій позивача не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено, що стверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції. Відповідачем факт навмисних дій щодо введення позивача або його представника в оману не визнано.

Крім того, згідно змісту позовної заяви, позивача та його представника введено в оману щодо "законності отримання у приватну власність земельної ділянки, на якій знаходився подарований (позивачу) ... житловий будинок". Колегія звертає увагу, що наведене твердження позивача стосується якості наданих відповідачем юридичних послуг, а не факту введення в оману при укладенні оспорюваного договору, предметом якого, зокрема, є надання юридичної консультації, юридичний супровід угод, захист інтересів позивача щодо підготовки документів на приватизацію земельної ділянки тощо.

Згідно змісту оспорюваної угоди, відповідач не брала на себе зобов"язань щодо приватизації земельної ділянки позивача; відповідач відповідними повноваженнями, згідно Закону, не наділена.

Зазначення в оспорюваній угоді різних строку дії договору (до 06.06.2013 року) та строку його виконання (до 06.09.2012 року), - є умовами оспорюваного договору, що були погоджені сторонами при його укладенні, та не свідчить про недійсність угоди.

Крім того, пунктом 4.2 оспорюваного договору визначено, що у випадку розірвання угоди за вимогою клієнта в односторонньому порядку, сплачена авансова сума йому не повертається.

Колегія звертає увагу, що договором про надання юридичних послуг від 06.06.2012 року не визначено розміру авансового платежу, квитанція на суму 35000,00 грн. також не містить інформації, що вказана грошова сума має статус саме авансового платежу (а.с. 13).

Викладене свідчить про недоведеність доводів позивача, що умова п. 4.2. оспорюваної угоди є несправедливою в розумінні положень Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, у даній справі встановлено, що стверджується письмовими матеріалами, що оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; представник позивача на момент укладення договору не заявляля додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому позивач виконував його умови, що стверджується фактом сплати відповідачці 35000,0 грн. (а.с. 13); текст оспорюваного договору підписаний повноважним представником позивача та відповідачкою, що визнано сторонами.

Більше того, згідно змісту позовної заяви, ОСОБА_2 визнає факт часткового виконання відповідачем умов оспорюваного договору, зокрема, щодо надання юридичної консультації.

Апеляційному суду надано копію акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 28.11.2012 року, складеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , згідно якого відповідачем надано послуги за оспорюваною угодою, відповідно до наведеного переліку, на загальну суму 6500,0 грн. (а.с. 91).

Посилання позивача на порушення відповідачем етичних норм адвоката - є підставою для вирішення питання щодо притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності, але не свідчать про недійсність оспорюваної цивільно-правової угоди.

Отже, судом не встановлено підстав для визнання недійсною угоди про надання юридичних послуг, що укладена між відповідачкою та представником позивача 06.06.2012 року; доводи позивача зводять до твердження про неналежне виконання відповідачкою умов договору від 06.06.2012 року.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, в порядку реституції, сплачених за оспорюваною угодою грошових коштів в сумі 35000,00 грн.

Разом з тим, колегія наголошує, що позивач не позбавлений можливості, за наявності підстав, звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідачки грошових коштів у зв"язку з неналежним виконання (невиконанням) умов вказаного вище договору від 06.06.2012 року.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення неправильного рішення, яке підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи залишення без задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого апелянтом судового збору в розмірі 826 грн. 80 коп. (а.с. 68, 107).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною та стягнення суми - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді