П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019року м. Київ

Справа № 752/7443/17

Провадження: № 22-ц/824/7119/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року, постановлену під головуванням судді Хоменко В.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери» про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, про стягнення не нарахованої та не виплаченої грошової компенсації за невикористану відпустку, про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою остаточного розрахунку,

в с т а н о в и в :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 2 серпня 2001 року, її, згідно з наказом № 2 від 02.08.2001 року, було прийнято на посаду заступника генерального директора Закритого акціонерного товариства фінансова група «Глебов і партнери» (в подальшому змінена організаційно-правова форма на Приватне акціонерне товариство «Страхова фінансова група «Глебов і партнери»). Наказом №1-к від 06.01.2017 року вона була звільнена з роботи на підставі ст. 36 ч. 1 КЗпП України.

З 1 березня 2013 року до 1 жовтня 2016 року відповідач незаконно, на власний розсуд, всупереч вимогам ст.ст. 32,97,103 КЗпП, зменшив розмір заробітної плати, а тому вважає, що відповідач повинен виплатити їй грошову компенсацію у розмірі 122639,16 грн. за незаконне зменшення заробітної плати. Окрім того, посилається на те, що за весь період роботи на підприємстві жодного разу не перебувала у відпустці та не отримувала компенсації за невикористану відпустку, загальна сума якої складає 74153,74 грн. Також зазначає, що з дня звільнення відповідачем не здійснено остаточний розрахунок, а тому на її користь відповідно до вимог ст.117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час затримки у розмірі 194094,12 грн. А тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача 457584,03 грн. заборгованості та 20000 грн. витрат на правову допомогу.

В березні 2019 року адвокатом Чертковим І.В. в інтересах ОСОБА_2 порушено питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі банківські рахунки ПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери» та майно акціонерів, які мають приватну власність в ПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери».

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що заходи досудового врегулювання спору позитивних наслідків не мали, на його думку, відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення у даній справі шляхом відкриття таємних рахунків, виведення коштів на інших осіб та фінансові організації (офшор), а тому майбутнє виконання рішення суду слід забезпечити в обраний спосіб.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Чертков І.В. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем підтверджена матеріалами справи, крім того, позивачем оспорюється не її звільнення із займаної посади, а відмова відповідача щодо виплати ненарахованих та невиплачених заробітної плати, грошової компенсації за невикористані відпустки, а тому такі вимоги повинні бути забезпечені шляхом накладення арешту на банківські рахунки підприємства та на майно його власників.

22 квітня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Правом відзиву відповідно до вимог ст. 363 ЦПК України відповідачі не скористались.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

ПредставникПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери» у судове засідання не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення скаржника, який з`явився в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено беззаперечних підстав для забезпечення позову, а саме необґрунтована загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не доведено наміру відповідача ухилитися від виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Як убачається із матеріалів контрольного провадження, позивач на підтвердження заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно надав довідку про відкриті рахунки ПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери» у ВАТ «Укрсімбанк», перелік рахунків, які відкриті в інших уповноважених банках, та список акціонерів ПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери», посилаючись на те, що відповідач не має наміру виконувати майбутнє рішення суду.

В той же час будь-яких доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідача або загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду стороною позивача не надано.

На теперішній час підприємство - ПАТ «Страхова фінансова група «Глєбов і партнери» працює, що підтвердив в суді апеляційної інстанції представник позивача, відповідно отримує прибуток, дані про відчуження майна товариства його засновниками або про порушення процедури банкрутства у суду також відсутні, а тому вважати, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду не можна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, що є обов`язковою умовою для забезпечення позову.

Окрім того, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заявляючи про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно акціонерів, будь-яких доказів на підтвердження наявності такого майна акціонерів (банківські рахунки, рухоме чи нерухоме майно) суду не надав.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення питання, та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості, навівши належну аргументацію щодо можливості утруднення або унеможливлення виконання судового рішення, повторнопорушити питання про забезпечення позову.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль