печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 .,

відповідача І - ОСОБА_2,

відповідача ІІ - ОСОБА_3,

відповідача ІІІ - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення без надання іншого житла та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та скасування реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про виселення ОСОБА_4 без надання іншого житлата зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вселяти без його згоди сторонніх осіб у квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_4 без належних на те підстав проживає у вказаній квартирі.

Ухвалою судді від 12 січня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку підготовчого провадження, сторонам їм роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

У встановлений строк 07 березня 2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 ., а 04 квітня 2018 року відзив ОСОБА_2 , а тому просив у задоволенні позову відмовити.

23 травня 2018 року в підготовчому засіданні задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 про витребування у позивача оригіналу договору дарування в якості доказів ухвалою постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого засідання.

25 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, вказуючи на необхідності усунення перешкод у користуванні нею житловим приміщенням та скасування реєстрації.

Ухвалою судді від 31 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Вислухавши позивача, який вимоги первісного позову підтримав та просив задовольнити, а проти зустрічного позову заперечував, а відповідачі І, ІІІ проти задоволення первісного позову заперечували, а щодо зустрічного позову покладались на розсуд суду, а також заслухавши відповідача ІІ, яка проти первісного позову заперечувала, а зустрічний позов підтримала, а відтак вивчивши та дослідивши, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 1994 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 купили 38/100 частин (38/300) квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 13 квітня 1999 року, ОСОБА_1 подарував 40/100 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 , а останній відповідно до договору дарування від 11 вересня 2000 року подарував 40/100 частини ОСОБА_2 .

У відповідності до свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 22 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 397 від 22 листопада 2005 року.

Протоколом 119055-2 проведення 14 грудня 2009 року прилюдних торгів по реалізації майна, яке належить ОСОБА_1 , встановлено, що ОСОБА_2 придбано 38/300 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору оренди від 25 липня 2013 року та додаткової угоди до нього від 25 липня 2013 року ОСОБА_2 передав в оренду ОСОБА_4 40/100 частини зазначеної квартири, строком на п`ять років, зокрема з 25 липня 2013 року по 25 липня 2018 року.

Згідно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 про що того ж дня складено відповідний актовий запис № 12207.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року, яке набрало законної сили 19 червня 2018 року у справі № 757/58218/17-ц задоволено позов ОСОБА_3 та визнано за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року на 1/3 частину 38/100 частин (38/300) квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати площею 26,4 кв.м., загальною площею 41,4 кв.м.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, що передбачає ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд застосовуючи при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що за таких обставин, підстави для виселення особи, яка на законних підставах проживає у квартирі відсутні, а також і відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та скасування реєстрації в зв`язку з тим, що таких перешкод не підтверджено належними та достатніми доказами, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні вимоги ОСОБА_3 безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Також, як на підставу для відмови у задоволенні первісного позову безумовно суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, передбачений ст.ст. 257, 267 ЦК України, оскільки, як вказує позивач та сторонами не заперечується те, що він дізнався у лютому 2006 року, а з позовом звернувся до суду у жовтні 2017 року.

В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4,12,81,89,141,265,268 ЦПК України та ст. 256-258,260,267,1054 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення без надання іншого житла.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та скасування реєстрації - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець