Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Краснової І.В.,

представники позивача - ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 .

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Києвській області до ОСОБА_3 третя особа: Орган опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Обухівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Києвській області звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 третя особа: Орган опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Обухівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки. Просить суд визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Повернути малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця постійного проживання в Італійську Республіку; Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача передати малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дитини до державе постійного місця проживання.; витрати пов`язані з поверненням дитини покласти на позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Рагуза, Італійська Республіка. Батьки дитини одружилися 26 березня 2011 року в Італійській Республіці, де в подальшому проживали разом. 29 грудня 2015 року відповідач разом з дитиною виїхала в Україну та згодом відмовилася повертатися з дитиною до Італійської Республіки. Позивач стверджує, що ніколи давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання до України, і вважає що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної дитини і визначила їй нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав Позивача, адже ні усної ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього ОСОБА_6 не надавав. Отже у розумінні ст.ст. 3 і 5 Конвенції 1980 року вивезення та утримання дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 .

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви.

Відповідач та Представник відповідача в судовому засіданні заперечували, щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Представник третіх осіб Органу опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві та Служби у справах дітей Обухівської міської ради у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки в судове засідання не повідомили.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 одружилися ІНФОРМАЦІЯ_2 в Італійській Республіці в м. Рагуза, що підтверджується копією свідоцтво про шлюб.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Рагуза, Італійська Республіка, даний факт підтверджується копією зведеного витягу з акту про народження.

23.01.2017 до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки звернувся позивач із заявою про повернення дитини до Італійської Республіки.

З пояснень, наданих відповідачем Головному територіальному управлінню юстиції в Київській області, які в подальшому були разом з листом Міністерства Юстиції України від 02.08.2017 року були направленні на адресу Міністерства юстиції Італійської республіки, вбачається, що відповідач відмовилась повернутися з сином до Італійської Республіки. Зазначила, що батько вихованням дитини не займався, матеріальної допомоги дитині не надавав, аліменти в добровільному порядку не сплачував.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 разом із дитиною малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають по АДРЕСА_2 . Дитина знаходяться на утриманні матері.

Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Отже, зі змісту позовної заяви суд вбачає, що на думку позивача, відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього в Україні він не давав та вважає, що відповідач незаконно утримує спільну дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року.

Згідно із ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Як було встановлено в ході судового розгляду та не заперечувалось сторонами по справі, що в рамках судового розгляду питання окремого проживання Позивача та Відповідача 10 квітня 2017 року Апеляційним судом Катанії, у складі колегії, за скаргами, пред`явленими обома сторонами на постанову Голови Суду м. Рагуза від 16-17/11/2016, було ухвалено рішення, зокрема, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та розміру аліментів.

Так, в резолютивній частині рішення від 10 квітня 2017 року Апеляційний суд Катанії ухвалив, зокрема, визначити проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, а також сплату аліментів на малолітнього сина за рахунок батька у розмірі 500,00 евро на місяць, крім того, оплату 75% додаткових витрат на дитину.

Будь-яких інших судових рішень щодо визначення місця проживання малолітньої дитини не було ухвалено ні на території Італійської Республіки, ні в Україні, що і було встановлено в судовому засіданні та доказів, щодо прийняття таких рішень сторонами по справі не було надано.

Крім того, згідно пояснень позивача, які він надав уповноваженому судді в Департаменті ювенальної юстиції та спільноти Міністерства юстиції Італійської Республіки після вивчення пояснень Відповідача, які вона надала через Головне територіальне управління юстиції у Київській області 27 квітня 2017 року з приводу його заяви в рамках Гаазької Конвенції 1980 року, жодним чином не послався на вищевказане рішення Апеляційного суду Катанії.

Аргументуючи своє рішення, Апеляційний суд Катанії зазначив, що «проживання малолітнього разом із матір`ю відповідає моральним та матеріальним інтересам дитини раннього віку. ... Більш того, слід зазначити, що в конкретному випадку, проживання малолітнього разом із матір`ю є правильним рішенням, зважаючи на те, що остання є тим з батьків, з яким дитина завжди мешкала і з яким повністю провела весь попередній рік свого життя, - у країні походження Туровець, за участі дідуся та бабусі по материнській лінії, де він відвідує, зі слів матері, також дитячий садочок, - і цю фактичну ситуацію, що склалася, необхідно враховувати в разі встановлення окремого проживання.

Та, тим більше, що, - в матеріалах справи, і без подальшого поглиблення по суті, - з однієї сторони, немає жодного достовірного доказу в матеріалах справи, що повернення Туровець в Україну з сином було результатом односторонньої ініціативи матері без відома батька, зважаючи на те, що Каталано ( Catalano ) визнав, що повернення в країну походження вищевказаної з сином погоджено між сторонами, - хоча і на обмежений час, - що, з другої сторони, не випливає з матеріалів справи, що він колись їхав відвідувати сина в Україну, зустрівши будь-який супротив з боку матері у відносинах з малолітньою дитиною протягом останнього року.

В доповнення до цього, Суд відмічає, що мати є особою, яка чудово здатна турбуватися про сина в повсякденному житті, також, беручи до уваги, ранній вік дитини, і виходячи з матеріалів справи, це навіть не здається доречним, щоб виривати дитину з його фактичного середовища та від його повсякденних звичок, більш того, не було доведено, що дитина проживає у складній ситуації в Україні.»

Крім того, Апеляційний суд Катанії визначив режим спілкування Позивача з малолітньою дитиною. При цьому, суд виходив з наявної значної відстані між місцями проживання батьків та проживання малолітньої дитини разом з матір`ю на території України:

«Необхідно, замість цього, перейти до врегулювання часу перебування малолітньої дитини з кожним з батьків, враховуючи об`єктивно існуючу відстань між місцями проживання батьків....»

Таким чином, Апеляційний суд Катанії рішенням від 10 квітня 2017 року визначив місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8 разом із Відповідачем, надавши детальне обґрунтування прийнятого рішення, та режим спілкування Позивача з дитиною, виходячи з наявної відстані між місцями проживання батьків та проживання дитини на території України.

Разом з тим, судом встановлено, що Позивач не виконує рішення Апеляційного суду Катанії ні в частині відвідування малолітньої дитини, ні в частині сплати додаткових витрат на дитину.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дитина сторін постійно проживає на Україні. Тому для правовідносин, що склались у справі, слід керуватись законодавством України.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно з вимогами ст. 12 Конвенції про цівільно-правові акспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Таким чином, позивачем не доведено та і в судовому засіданні під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження того факту, що відповідач незаконно здійснила переміщення малолітньої дитини сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання сторони позивача на те, що відповідач незаконно утримує на території України малолітню дитину сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не повертає до Італійської Республіки, то такі посилання позивача не заслуговують на увагу, а крім того, спростовуються встановленими обставинами під час розгляду справи.

Згідно п. b) ч. 1 ст. 13 вказаної Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках.

Також в правовій позиції Верховного суду України, яка висловлена в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-117цс13, зазначено, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Встановлено, що дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 адаптувався в Україні, спілкується українською мовою, має друзів, з 04.05.2016 року відвідував дошкільний навчальний заклад, а на даний час навчається в 1-Д класі НВК «СЗОШ І-ІІІ ступенів №5», що підтверджується довідкою № 357, від 01.11.2018 року.

Отже, повернення до Італійської Республіки спричинить важку психологічну травму для дитини, оскільки дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишиться без матері, в результаті чого вона отримає непоправної психічної шкоди, також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють їй багато уваги та оточують турботою, також не відповідатиме інтересам дитини.

Що стосується умов проживання дитини, то відповідач створила умови для проживання, виховання і розвитку свого сина, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї складеного 18 грудня 2018 року та затверджений начальником Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Ю.О. Жеваги - 26 грудня 218 року та Актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї складеного 28 грудня 2018 року та затверджений начальником Служби у справах дітей та сім`ї Печерської в м. Києві державної адміністрації О. Кравчук.

Згідно з практикою Верховного суду України, згідно ухвали якого від 27.01.2010 р. по справі № 6-11414св09 було відмовлено у задоволенні касаційної скарги та залишені в силі ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2009 року та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2008 року про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення дитини до Республіки Кіпр з тих підстав, що позивачем не надані докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства» та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами підставно зазначено, що рішення про відмову в поверненні дитини до іншої держави відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, яким визначено, що дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках. Оцінивши позитивний результат у долі дитини, якщо її залишити проживати в Україні, суди постановили правильне, законне і обґрунтоване рішення, яке не суперечить нормам вищезазначеної Конвенції, Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Дитина прижилась у своєму новому середовищі, навчається в 1-Д класі НВК «СЗОШ І-ІІІ ступенів №5», відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

За положеннями пункту "а" статті 5 Конвенції "права піклування" включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Крім того, у cт. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Щодо позовних вимог позивача в частині, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача повернути малолітнього сина, то такі вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки такі вимоги передбачають собою безпосередньо вже встановлення порядку виконання рішення суду.

Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Крім того, суд приходить до висновку, що повернення дитини до Італійської Республіки є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі, матеріалами справи підтверджено, що всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері є належними. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам.

Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому.

Окрім цього, відповідач неодноразово зазначала, що вона не проти спілкування батька з дитиною і ніколи цьому не перешкоджала.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв`язання возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Києвській області до ОСОБА_3 третя особа : Орган опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Обухівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської республіки - задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", принципом 6 Декларації прав дитини, ст. ст. З, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ст. ст. 33, 55 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про громадянство України», ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 150, 161 СК України,, ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133, 141, 223, 263, 265, 268, 273, 280, 281, 354, 355 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Києвській області до ОСОБА_3 третя особа : Орган опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Обухівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської республіки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач ОСОБА_5 в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Києвській області, місце знаходження: м. Київ, вул. Є.Сверстюка, буд15;

Відповідач - ОСОБА_3 адреса місця проживання : АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Треті особи : Орган опіки та піклування Печерської РДА в м. Києві, місце знаходження: м.Київ, вул. М. Омельяновича - Павленка, 15

Служба у справах дітей Обухівської міської ради, місце знаходження: Київська обл., м. Обухів, вул. Малишка, буд.6

Суддя: