РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/547/18

Провадження № 22-ц/4815/471/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , як представника малолітньої дочки ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року, ухваленого в складі судді Слободянюка Б.К., у справі № 572/547/18,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 з позовом в якому просить визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з втратою права власності на вказану квартиру та стягнути понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 27.04.2015 року на публічних торгах вона придбала квартиру АДРЕСА_1 із належними до неї господарськими спорудами. 15.07.2015 року видано свідоцтво про право власності на квартиру. В зв`язку з чим, право власності відповідачів на вказане житло припинилося. 29.12.2016 року вказану квартиру позивач подарувала своїй дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином, на даний час малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником даної квартири.

Вказує, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, не несуть витрати на утримання зазначеного житлового приміщення, їхніх особистих речей в квартирі немає, мають постійне проживання у м. Рівне. Їхня реєстрація в спірній квартирі порушує право власності дочки позивача, позбавляє її можливості повноправно здійснювати права власника. Крім того, комунальні послуги обчислюються з врахуванням факту реєстрації відповідачів, що завдає власнику майна матеріальних збитків, в зв`язку з чим за захистом інтересів звернулася до суду з даним позовом.

Просила суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 , як представника малолітньої дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратившими право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі у спірній квартирі не проживають близько 10 років, проте залишаються зареєстрованими як за постійним місцем проживання у квартирі, витрати з утримання квартири не здійснюють, їх особисті речі у квартирі відсутні, перешкод у користуванні цим житлом їм не чинили, вони добровільно залишили квартиру.

В апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_6 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові в частині визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Скаржник вказує, що судом помилково встановлено факт його не проживання в приміщенні протягом 10 років.

Вважає , що на дані правовідносини поширюється положення ст. 109 ЖК України та правовий висновок Верховного Суду України викладений у справі за №6-197 цс16. Звертає увагу, що судом помилково застосовано ст.71, 72 ЖК України, оскільки він являється власником а не наймачем спірної квартири.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Рішення суду в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратившими право користування квартирою АДРЕСА_1 не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

17.12.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №21/07/11/І-Ф, предметом якого була спірна квартира.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16086269 від 27.09.2007 року квартира АДРЕСА_1 , станом на 27.09.2007 року належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 по 1/4 частині кожному.

27.04.2015 року ОСОБА_1 з прилюдних торгів придбано квартиру відповідачів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно договору дарування від 29.12.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Білотіл Е.Ю., ОСОБА_1 подарувала квартиру ОСОБА_2 Договір зареєстровано в реєстрі за №1679.

Як вбачається з відповідей Адресно-довідкового бюро Департаменту міграційної служби ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в АДРЕСА_2 . Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_4 .

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п.41.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №77402902 від 29.12.2016 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживають, але залишаються на реєстраційному обліку за вказаною адресою у зв`язку з чим власник, несе додаткові витрати щодо оплати комунальних послуг, які нараховуються від зареєстрованих (прописаних) осіб в будинку.

У відповідності до ст.16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

З огляду на викладене, новий власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження зазначеним майном, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, безпідставні, так як у ній встановлені інші обставини справи. У даній справі позовні вимоги про виселення відповідачів не заявлено, оскільки вони не проживають у спірній квартирі близько 10 років, що встановлено судовими рішеннями, а саме рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22.10.2015 року, ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 25.01.2016 року та в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказується при розгляді іншої справи.

Положення статті 40 Закону України Про іпотеку та статті 109 Житлового кодексу України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відносини між колишнім та новим власником житла регулюються нормами ЦК України.

Порушене право нового власника підлягає захисту на підставі статей 317, 321, 391 ЦК України, а не в порядку ст. 71, 72 ЖК України як зазначив суд першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням в оскаржуваній частині нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із розподілом судом першої інстанції судових витрат.

Згідно положень частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн. Будь-які докази наявності у відповідачів пільг щодо сплати судового збору в матеріалах справи відсутні.

ЦПК України не передбачає солідарного відшкодування судових витрат по справі, а тому з відповідачів витрати по оплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача порівну по 352,40 грн. з кожного.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 ЦПК України, ст.ст.317, 321, 391 ЦК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2018 року в частині визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та розподілу судових витрат скасувати.

Позов представника малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , код НОМЕР_1 ) судові витрати, понесені по сплаті судового збору в розмірі по 352 (триста п`ятдесят дві) грн. з кожного.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_6 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 травня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.