Справа № 484/3406/18
Провадження № 22-ц/812/994/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Шикерею І.А., повний текст рішення складено цього ж дня, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В

У липні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що з метою отримання банківських послуг, 14 січня 2009 року ОСОБА_1 підписано заяву б/н, згідно якої він отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Проте відповідач покладені на нього умовами договору зобов`язання виконував неналежним чином, в наслідок чогона 13 червня 2018 року утворилась заборгованість, яка становить 32684,36 грн.

У січні 2019 року позивач уточнив позовні вимоги та зазначаючи, що відповідно до заяви №б/н від 14 січня 2009 року відповідачу надано кошти у сумі 14000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, не виконання ОСОБА_1 умов договору, просив стягнути на свою користь заборгованість станом на 26 грудня 2018 року у розмірі 50874 грн.24 коп., з яких: 13131 грн.03 коп. заборгованість за тілом кредиту; 6356 грн.88 коп. процентів за користування кредитом; 28487 грн.56 коп. пені; 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 2398 грн.77 коп. штрафу (процентної складової).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк», як на підставу позовних вимог посилається на невиконання відповідачем умов договору про надання банківських послуг б/н від 14 січня 2009 року, укладеного між позивачем - АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 , згідно якої отримав кредит в розмірі 14000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, внаслідок чого станом на 26 грудня 2018 року виникла заборгованість в сумі 50874 грн. 24 коп., натомість, до позову позивач не надає жодних доказів укладення з відповідачем вказаного Договору.

Крім того, викладі обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи, а саме з уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 підписав заяву б/н від 14 січня 2009 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 14000 грн., тоді як в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про отримання ним кредитної карти з встановленим кредитним лімітом, в розмірі 500 грн.

До того ж, позивачем не надано суду інформації про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, не надано обґрунтованого логічно-зрозумілого розрахунку заборгованості, а додано лише документи фінансово-бухгалтерського обліку Банку, з певними показниками.

Додані до позовної заяви розрахунки містять істотні розбіжності, зокрема щодо тіла кредиту станом на 31 жовтня 2015 року та 01 листопада 2015 року, а розрахунок станом на 31 жовтня 2015 року не має тіла кредиту протягом тривалих періодів, однак позивач не посилається на погашення відповідачем тіла кредиту протягом цих періодів .

Тобто докази, якими позивач підтверджує обставини та якими обґрунтовує свої вимоги, викладені в основній та уточненій позовній заяві в розумінні ст.ст. 77,79,80 ЦПК України, є неналежними, недостовірними та недостатніми для підтвердження позовних вимог, за такого суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вони містять всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені главою 71 ЦК України. Таким чином, відповідач уклав кредитний договір, а саме - договір приєднання з позивачем, він був ознайомлений та згодна з умовами надання банківських послуг.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у позові, суд виходив з необґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки його зроблено без повного встановлення обставин, що мають значення у справі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив належним чином твердження позивача, зокрема щодо укладання договору про надання банківських послуг, отримання кредитних коштів відповідачем, чи підтверджується отримання та користування відповідачем кредитною карткою випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта, не роз`яснив позивачеві наслідки не вчинення процесуальних дій, а тому дійшов висновку про недоведеність позивачем факту укладання договору передчасно.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, усунення суду першої інстанції від повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданих позивачем до апеляційної скарги та додатково до суду апеляційної інстанції доказів: витягу з програмного комплексу банка, виписки за картковим рахунком, виписки за рахунками обліку заборгованості , фотографії відповідача з карткою з клієнтської бази .

Звертаючись з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що ОСОБА_1 14 січня 2009 року з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву без номеру, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 500 грн.

Також відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті htpp:a-bank/com.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів відповідачем позивач вважав, що утворилась заборгованість.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Як роз`яснено в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справ, а саме виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 , яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом бухгалтерського обліку та не заперечується відповідачем, 14 січня 2009 року останній звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг з отримання зарплатної картки.

10 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» після укладання договору про надання банківських послуг у січні 2009 року.

Відповідач пройшов ідентифікацію клієнта Банка та отримав кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» №5457…….3358 з кредитним лімітом 500 грн. та базовою процентною ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору 2.5% в місяць (або 30% на рік), терміном дії до березня 2013 року ( а.с.9,10). І цього ж дня він скористався карткою та зняв кошти з рахунку.

Підписавши 10 квітня 2009 року анкету-заяву (а.с. 9) та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с. 10), отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтвердив своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг в тому числі кредитування, та виконання умов договору, зокрема - відповідальність сторін визначені анкетою-заявою, довідкою про умови кредитування, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Висновок суду та доводи представника відповідача про ненадання повної інформації спростовується тим, що відповідач ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві.

Проаналізувавши наведені докази та надавши їм оцінку у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що 10 квітня 2009 року»( помилково Банком вказано 14 січня 2009 року), між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», а потім АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, довідки про умови кредитування та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі - Договір), в межах умов якого відповідач, який пройшов ідентифікацію як клієнт банку повторно 08 квітня 2011 року, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, розмір якого змінювався від 500 грн. та вище, на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки. Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

За такого висновок суду та доводи представника відповідача у відзиві на позов про недоведеність факту укладання договору про надання банківських послуг, узгодження його істотних умов, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, встановлення неустойки (пені, штрафів), отримання ним за цим договором зарплатної картки та отримання на неї заробітної плати, суперечать наявним у матеріалах справи доказам, викладеним вище обставинам та не ґрунтуються на наведених вимогах закону. Так, згідно довідки про умови кредитування (а.с. 10) сторони узгодили, порядок повернення кредитних коштів (щомісяця 7% заборгованості, але не менше 50 грн., до 25 числа кожного місяця), що за користування кредитними коштами сплачується 30% річних на залишок заборгованості, встановили розмір пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Також колегія суддів враховує факт тривалого виконання відповідачем умов договору щодо використання та повернення кредитних коштів, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку, витягу з програмного комплексу після укладання договору про надання банківських послуг останній отримав у Банку кредитні картки (№ НОМЕР_1 з терміном дії 08/10, № НОМЕР_2 з терміном дії 09/10, № 546363 з терміном дії 01/13, № 783358 з терміном дії 01/13, № 657784 з терміном дії 01/15, №061093 з терміном дії 09/18, №099132 з терміном дії 02/19), за допомогою яких використовував кредитні кошти, надані позивачем.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачу кредит у вигляді ліміту на кредитну картку.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальник ОСОБА_1 систематично використовував кредитні кошти та проводив виплати обов`язкових за умовами договору платежів. А відтак спростовує доводи отримання ним за заявою б/н тільки зарплатної картки.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 26 грудня 2018 року складає 50874 грн.24 коп., з яких: 13131 грн.03 коп. заборгованість за тілом кредиту; 6356 грн.88 коп. процентів за користування кредитом; 28487 грн.56 коп. пені; 500 грн. штрафу (фіксованої частини) та 2398 грн.77 коп. штрафу (процентної складової).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із неможливості на підставі наданих позивачем доказів встановити розмір заборгованості останнього за кредитом, оскільки ці доказі містять розбіжності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду про недоведеність позовних вимог виходячи з наступного.

З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви вбачається, що при зверненні з позовом позивачем за весь час користування кредитними коштами були нараховані проценти в такому розмірі: 30% з 14 січня 2009 року , 34,8% з 01 вересня 2014 року, 43,20% з 01 квітня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до п 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 року № 168, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Проте позивач не довів, що підвищення процентної ставки за кредитом відбулося за настанням умов, передбачених п.3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 року № 168.

Крім того, суду не надано доказів зміни ставок за процентами згідно із Тарифами банку, ознайомлення з ними відповідача або узгодження їх з відповідачем.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про те, що підвищення позивачем відсоткової ставки за договором було проведено в односторонньому порядку, з порушенням вимог закону, внаслідок чого позивачем було неправильно розраховано розмір заборгованості, тому його слід перерахувати відповідно до вимог ст.534 ЦК України та обставин справи, зокрема враховуючи довідку про рух коштів на картрахунку відповідача з 25 серпня 2015 року, виходячи з відсоткової ставки 30,0%, а також, враховуючи ту обставину, що строк дії картки закінчився 28 лютого 2019 року.

Згідно виписки по рахунку та розрахунків заборгованості, які надавались разом із позовними заявами на 13 травня 2015 року у відповідача не було простроченої заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитними коштами та неустойкою.

Прострочена заборгованість за кредитом та процентами виникла з 25 серпня 2015 року, коли відповідачем за період з 25 по 28 серпня 2015 року було знято 13967 грн.05 коп., а потім 11 березня 2016 року - 636 грн. Після чого кошти ним не знімалися.

В подальшому відповідач проводив погашення заборгованості :

у 2015 році ( 25 вересня - 700 грн., 26 жовтня - 670 грн., 25 листопада - 700 грн., 25 грудня -650 грн.);

у 2016 році ( 28 січня - 650 грн., 26 лютого 650 грн., 21 червня - 650 грн., 21 липня 700 грн., 25 серпня - 650 грн.,. 05 грудня - 1400 грн., 21 грудня - 750 грн.);

у 2017 році ( 21 січня - 810 грн., 21 лютого - 850 грн., 29 березня - 800 грн., 21 квітня - 1000 грн., 20 травня - 500 грн., 21 червня - 800 грн., 27 липня - 600 грн., 28 серпня - 600 грн., 22 вересня - 600 грн., 26 жовтня - 1000 грн., 22 листопада - 600 грн., 21 грудня - 1000 грн.);

у 2018 році ( 22 січня - 500 грн., 05 квітня - 1000 грн., 07 липня 2018 року - 500 грн.)

Приймаючи до уваги, що позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором за період з 25 серпня 2015 року по 26 грудня 2018 року, станом на 25 серпня 2015 року ставка по сплаті відсотків - 30%, станом на 28 серпня 2015 року відповідачем знято 13962 грн.49 коп., а 11 березня 2016 року - 636 грн., після чого він коштами Банку не користувався, протягом тривалого часу майже щомісяця перераховував кошти на погашення заборгованості, внаслідок чого на 26 грудня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 399 грн.65 коп., з яких заборгованості за тілом кредиту -312 грн.18 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 47 грн.27 коп., пеня - 40 грн. Зазначену заборгованість слід стягнути з відповідача на користь позивача, часткового задовольнивши позов та частково погодитись з доводами апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушеннями положень матеріального закону, то в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Підстав для застосування позовної давності, про що зазначав представник відповідача у відзиві на позовну заяву не має, оскільки останній платіж відповідачем здійснено у липні 2018 року, термін дії карти по лютий 2019 року.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо невідповідності даного договору положень Закону України « Про споживче кредитування» не заслуговують на увагу, так як даний нормативний акт набрав чинності у червні 2017 року і відповідно до розділу IV прикінцевих та перехідних положень його дія поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено 1 762 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги - 2 643 грн., що разом становить 4 405 грн., які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (399 грн. 65 коп.) від загальної суми позовних вимог (50874 грн. 24 коп.), що становить 34 грн.60 коп. (399.65 х 4405 : 50874.24).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 березня 2019 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився м. Первомайськ Миколаївської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) за договором про надання банківських послуг б/н від 10 квітня 2009 року на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»( код ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_4 , МФО № 305299) - 399 (триста дев`яносто дев`ять) грн.65 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких: заборгованість за кредитом -312 (триста дванадцять) грн.18 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 47 ( сорок сім) грн.27 коп., пеня - 40 ( сорок) грн. та 34 ( тридцять чотири) грн.60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

________________________________________

Текст постанови складено 31 травня 2019 року.