Номер провадження: 22-ц/813/1875/19
Номер справи місцевого суду: 509/910/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року у складі судді Кочко В.К.,

встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, уточнивши який у заяві від 06.06.2016 року про зміну підстав позову, просила визнати іпотечний договір, укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»(в цей час - ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 щодо передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Зобов`язати приватного нотаріуса Трофімець В.В. виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 18 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2008/13-1-08/406 відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов`язання у сумі 410000 доларів США за курсом НБУ на дату видачі з порядком повернення заборгованості відповідно до п. 1.1. договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 17.08.2023 року, зі сплатою 13,50 процентів.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, між Банком та ОСОБА_2 - майновим поручителем 18.08.2008 року було укладено іпотечний договір (нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим №1390, згідно з яким іпотекодавець передав Банку в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать іпотекодавцю на підставі права приватної власності та житловий будинок, загальною площею 330,8 кв.м. та жилою площею 90,2 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать іпотекодавцю на підставі права приватної власності.

Для забезпечення зобов`язань за даним кредитним договором 18 серпня 2008 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №06-09/1818.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 1990 року, протягом 20 років. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 січня 2011 року шлюб був розірваний. Актовий запис №2019 зроблено міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції. Предмет нерухомості, що є предметом спору, було придбано в зареєстрованому шлюбі на спільні кошти.

Проте, згоду на укладення іпотечного договору від 18 серпня 2008 року за реєстровим номером №1390 щодо передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_7 не надавала.

Також, позивач зазначила, що у іпотечному договорі вказано загальну площу будинку 330,8 кв.м. та житлову площу 90,2 кв.м., в той час як у технічному паспорті, складеному 04 березня 2015 року, зазначено площу будинку 233,8 кв.м. та 137,3 кв.м. відповідно. З вказаних підстав позивач вважає, що предмет іпотечного договору відсутній.

Крім того, позивач зазначила, що укладений договір іпотеки суперечить правам та інтересам дітей, які на час укладення оскаржуваного правочину були малолітніми (1991, 1993, 2002 років народження), суттєво звужує обсяг існуючих майнових прав дітей, порушує охоронювані законом інтереси дітей, суттєво зменшує і обмежує їх права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дітей на житло, оскільки переданий в іпотеку будинок є єдиним місцем проживання дітей.

Оскільки передача нерухомості в іпотеку відбулася з порушенням вимог закону, без передньої згоди органу опіки та піклування, ОСОБА_3 вважає, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам закону і підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з чим записи у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки також підлягають скасуванню.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року позов ОСОБА_7 було задоволено.

Визнано іпотечний договір, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим №1390, за яким ОСОБА_2 передав Банку в іпотеку нерухоме майно недійсним. В задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_3 своєї згоди не надавала. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що ПАТ «Укрсоцбанк» порушував умови договорів, тому договір іпотеки слід визнати недійсним.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Укрсоцбанк».

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування записів у реєстрах та заборони за оспорюваним договором іпотеки відмовити.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що стороною договорів, укладених з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» є ОСОБА_2 , а не позивач, при укладенні іпотечного договору всі вимоги законодавства, діючого на час його укладення, були дотримані, а доводи позивача на не надання згоди при укладанні іпотечного договору спростовуються самим договором, тому вбачається відсутність правових підстав для визнання указаного договору іпотеки недійсним.

Також апелянт посилається на те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.04.2014 року, яке було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором кредиту №2008/13-1-08/406 від 18.08.2008 року. Позивач по справі є стороною договору поруки №06-09/1818 від 18.08.2008 року, надавала нотаріально посвідчену згоду на укладення кредитного договору, в п. 1.3.1, п. 1.3 ст. 1 якого визначено майно, яке підлягає передачі в іпотеку, що свідчить про її обізнаність, тому апелянт вважає, що позивач пропустила строк позовної давності.

На апеляційну скаргу приватним нотаріусом Трофімець В.В. подано відзив, яким він підтверджує ту обставину, що при посвідченні іпотечного договору за реєстраційним №1390 від 18 серпня 2008 року ОСОБА_3 надавала згоду на передачу в іпотеку зазначеного майна, що було оформлено окремою заявою, справжність підпису якої ним було засвідчено 18.08.2008 року за реєстраційним номером 1389. Також, нотаріус зазначив, що оригінал вказаної заяви міститься в архіві нотаріуса.

На апеляційну скаргу ОСОБА_8 подано відзив, яким заперечується проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що вона є стороною договірних правовідносин, оскільки майно, передане в іпотеку за оспорюваним договором, є предметом спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на незаконне збоку банку підвищення відсоткових ставок, вважає вірними висновки суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення залишити без змін.

ПАТ «Укрсоцбанк» надало до суду пояснення, в яких, посилаючись на обставини, встановлені у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.04.2014 року (справа №509/82/14-ц), а саме, при розгляді якої досліджувалась законність договору іпотеки від 18.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Трофімець В.В.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року в складі судді Комлевої О.С. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2018 року в складі суддів Комлевої О.С., Журавльова О.Г., Кравця Ю.І. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 22.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 18 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2008/13-1-08/406 у сумі 410000 доларів США кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 17.08.2023 року, зі сплатою 13,50 процентів.

18.08.2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір (нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим №1390, згідно з яким іпотекодавець передав Банку в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать іпотекодавцю на підставі права приватної власності та житловий будинок, загальною площею 330,8 кв.м. та жилою площею 90,2 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать іпотекодавцю на підставі права приватної власності.

Для забезпечення зобов`язань за даним кредитним договором, 18 серпня 2008 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №06-09/1818.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 своєї згоди як дружина на укладення вказаного договору іпотеки не надавала. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що ПАТ «Укрсоцбанк» порушив умови договору здійснивши підвищення відсоткових ставок, тому договір іпотеки слід визнати недійсним.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з`ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

В оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено, на підставі яких доказів суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_3 не надавала згоди на укладення іпотечного договору. Крім того, зазначивши, що АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» порушив умови кредитного договору, здійснивши підвищення відсоткових ставок, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_3 не є стороною договору.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі №6-1002цс17.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року по справі №726/831/15-ц, провадження №61-45301св18 зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя (в даному випадку визнання недійсним договору іпотеки на підставі відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення договору) не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа.

Посилання позивача на порушення законних прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки є необґрунтовані, оскільки у п. 1.7 договору іпотеки ОСОБА_2 засвідчено, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.08.2008 року. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (т.1 а.с.11).

Оскільки іпотекодавець ОСОБА_2 , укладаючи договір іпотеки гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача спірного будинку в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб, тому правових підстав для визнання указаного договору іпотеки недійсним та задоволення позову немає.

Доводи ОСОБА_7 , викладені нею у заяві про зміну підстав позову, щодо не надання згоди на укладення іпотечного договору від 18 серпня 2008 року за реєстровим номером №1390 щодо передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , спростовуються матеріалами справи, тому є безпідставними.

Пунктом 1.15 іпотечного договору від 18 серпня 2008 року зазначено, що іпотекодавець свідчить, що майно передає в іпотеку за згодою дружини, про що свідчить її заява, яка зберігається у справі приватного нотаріуса Трофімець В.В., зміст якої доведено до відома другої сторони (т.1 а.с.12).

При цьому приватним нотаріусом Трофімець В.В. було підтверджено, що при посвідченні оспорюваного іпотечного договору ОСОБА_3 надавала згоду на передачу в іпотеку зазначеного майна, що було оформлено окремою заявою, справжність підпису якої ним було засвідчено 18.08.2008 року за реєстраційним номером 1389.

Доводи позивача про те, що у іпотечному договорі вказано загальну площу будинку 330,8 кв.м. та житлову площу 90,2 кв.м., в той час як у технічному паспорті, складеному 04 березня 2015 року, зазначено площу будинку 233,8 кв.м. та 137,3 кв.м. відповідно, тому на думку позивача, відсутній предмет договору, є необґрунтованим, оскільки оспорюваний іпотечний договір укладався 18 серпня 2008 року, а зміна площі будинку, яка відображена у технічному паспорті від 2015 року на суть спору не впливає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову ОСОБА_9 у задоволенні позову.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк» було сплачено судовий збір в сумі 1192,20 грн. (т.2 а.с.188).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає задоволенню, сума сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія Вячеславівна, ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 23 лютого 1996 року, ІПН НОМЕР_3 ) на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1192 грн. 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 липня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець