Провадження № 22-ц/810/216/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів Луганської В.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області (суддя Кордюкова Ж.І.)

від 07 лютого 2019 року

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

справа про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 (позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову, позивач зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У вищезазначеній квартирі разом з нею зареєстрований ОСОБА_3 , який у зазначеній квартирі не проживає з 2010 року, не сплачує комунальні платежі за квартиру, не утримує її у належному стані. Наявність реєстрації відповідача у квартирі порушує права та інтереси позивача, як власника квартири, оскільки створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, у зв`язку з чим просила задовольнити позов.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням в березні 2019 року позивач ОСОБА_4 ОСОБА_1 (скаржник) звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що винесено з порушенням норм матеріального права.

Скаржник посилається на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379 ЦК України, а також зазначає, що виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64,150,156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64,150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї ( правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16).

З огляду на викладене, скаржник вважає, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 02 травня 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи скаржник підтримала апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці кожному, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11.04.2009 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 773 (а.с. 4).

Вказані обставини позивач підтвердила і в апеляційній інстанції.

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 30123 від 25.07.2018 року, виданою центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані у вказаній квартирі з 04.06.2009 року (а.с.5).

Згідно з актом про встановлення факту проживання (не проживання) № 1023 від 16 серпня 2018 року, затвердженого КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Окрім зазначених осіб, за вказаною вище адресою ніхто не мешкає з 2010 року по теперішній час.

З урахуванням наведених обставин є підстави вважати, що ОСОБА_3 тривалий час дійсно не проживає в даній квартирі.

Заперечень з цього приводу також не надійшло і зі сторони відповідача.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України (на що посилався позивач при зверненні до суду) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці кожному, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири, набутої на підставі договору купівлі-продажу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

При цьому, слід зазначити, що положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки сторони є співвласниками вказаної спірної квартири, відповідач не є членом сім`ї власника.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_3 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а тому визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням призведе до обмеження права останнього у користуванні своєю співвласністю.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної інстанції фактично є доводами позовної заяви, з приводу чого судом першої інстанції були зроблені правові висновки, з якими судова колегія погоджується.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, на яку посилається позивач, не може бути застосована до вказаних правовідносин, оскільки має іншу правову природу відносин.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, спір по суті вирішено правильно і законно, а тому колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: