УХВАЛА

01 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 635/4116/18

Провадження № 22-ц/818/5184/19

Харківський апеляційний суд в складі судді Бровченко І.О.,

розглянув у порядку підготовки до апеляційного розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року в складі судді Токарєвої Н.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Харківобленерго» про зобов`язання вчинити певні дії, пов`язані у видачі ОСОБА_1 розрахункової книжки для здійснення сплати послуг з електропостачання, відмовлено.

Судовий збір залишено за рахунок держави.

23 вересня 2019 року до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області на зазначене судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року на даний час не може бути відкрито апеляційне провадження, оскільки апеляційна скарга подана після закінчення строків на апеляційне оскарження, однак апелянт не порушує питання про поновлення такого строку, при цьому посилається на поважність причин його пропуску.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення ухвалене судом 06 серпня 2019 року, повний текст рішення складено 16 серпня 2019 року, строк на апеляційне оскарження сплив 17 вересня 2019 року. Як зазначає апелянт в апеляційній скарзі, копію рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року ОСОБА_1 отримав 21 вересня 2019 року, матеріали справи не містять документів, які б спростовували доводи апелянта. Апеляційна скарга згідно вхідного штампу Харківського районного суду Харківської області подана 23 вересня 2019 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження встановленого ст. 354 ЦПК України.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у частині 1 статті 2 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 123 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.98 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У них зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року подана 23 вересня 2019 року, тобто поза межами строків апеляційного оскарження згідно з частиною 1 статті 354 ЦПК України.

Такі строки є процесуальними та можуть бути поновлені судом за заявою ОСОБА_1 .

Оскільки судове рішення отримано апелянтом 21 вересня 2019 року, ОСОБА_1 має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Разом із цим, він не порушує питання про поновлення цього строку, тобто, заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції скаржником не подано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з вимогами про поновлення строку на прийняття апеляційної скарги не звертається, так як вважає, що не пропустив строк на апеляційне оскарження, а з вимогами про поновлення строку повинен звертатись суд першої інстанції.

Разом з тим, поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без відповідного клопотання відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України не забезпечує рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах. Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно вирішувати питання про поновлення строку без відповідної заяви апелянта.

Відповідно до частин 3, 4 статті 357 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

За таких обставин, дана апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків, а саме: подання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Керуючись статтями 185, 354, 357 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Надати апелянту строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліку апеляційної скарги - подання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, роз`яснивши, що в разі невиконання у встановлений строк вищевказаних вимог у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.О. Бровченко