08.05.2019 Справа № 756/1321/19
Справа пр. №2/756/3174/19
ун. №756/1321/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2019 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Андрейчука Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Приходько І.А.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми,
У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у справі №2/756/11450/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2012 року у сумі 11500,00 доларів США.

Однак, як вказував позивач, згадане рішення суду ОСОБА_2 досі не виконане.

З цих підстав позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 19 жовтня 2017 року по 30 січня 2019 року у розмірі 440,27 доларів США.

Позивач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, а позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

01 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти у сумі 11500,00 доларів США.

На підтвердження укладнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 11500,00 доларів США.

Грошові кошти, отримані в позику за договором від 01 жовтня 2012 року, ОСОБА_2 зобовязаний був повернути до 01 червня 2013 року.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Нормою ч. 1 ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обовязок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У строк, визначений договором позики від 01 жовтня 2012 року, позичальник отримані в позику грошові кошти не повернув, ухилившись від зобовязань, взятих на себе за договором позики.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у справі №2/756/11450/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2012 року у сумі 11500,00 доларів США (а. с. 17-18).

Указане рішення набрало законної сили і на його виконання 12 грудня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист 2/756/4315/13 (а. с. 6).

20 грудня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Грищенком В.О. відкрито виконавче провадження з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у справі №2/756/11450/13-ц.

На виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року у справі №2/756/11450/13-ц боржник ОСОБА_2 сплатив стягувачеві ОСОБА_1 16 лютого 2016 року грошові кошти у сумі 1459,25 грн, а 30 січня 2019 року 7765,76 грн (а. с. 20). Решту заборгованості боржником не сплачено.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що як укладення, так і виконання договірних зобовязань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобовязання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьої процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Оскільки позика за договором від 01 жовтня 2012 року надавалась в доларах США, у цій же валюті заборгованість за договором була стягнута у судовому порядку з позичальника ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми в доларах США.

16 лютого 2016 року ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 01 жовтня 2012 року сплатив ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1459,25 грн (згідно з офіційним курсом Національного банку України на 16 лютого 2016 року становило 57,33 доларів США), а 30 січня 2019 року 7765,76 грн (згідно з офіційним курсом Національного банку України на 30 січня 2019 року становило 279,62 доларів США). Позивачем нараховано три проценти річних від простроченої суми за період з 19 жовтня 2017 року по 30 січня 2019 року.

Отже, три проценти річних від простроченої суми, які підлягають стягненню з відповідача, становлять 440,13 доларів США ((11500,00 доларів США 57,33 доларів США) х 3% х 468 днів (з 19 жовтня 2017 року по 30 січня 2019 року) / 365 днів = 440,13 доларів США).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача три проценти річних від простроченої суми у розмірі 440,13 доларів США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1921,00 грн.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст. ст. 15, 16, 526, 525, 526, 599, 611, 625, 1047-1050 Цивільного кодексу України. ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) три проценти річних від простроченої суми у розмірі 440 (чотириста сорок) доларів США 13 (тринадцять) центів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) в дохід держави судовий збір у сумі 1921 (тисяча девятсот двадцять одна) гривня 00 (нуль) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук