ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2507/19

Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1246/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ДБК»,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ДБК» про стягнення коштів,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 01 серпня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «Чернігівський ДБК», в якому просила стягнути з відповідача 17 734,95 грн штрафу за договором про наміри від 14 травня 2018 року.

У мотивування заявлених вимог зазначила, що 14 травня 2018 року між нею та ТОВ «Чернігівський ДБК» був укладений договір про наміри, згідно з яким сторони зобов`язались у майбутньому до 30 червня 2018 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вартість якої становила 617 137 грн. Відповідно до п.п. 4.1.1 п. 4.1 договору у разі, якщо відповідачем не буде укладено основний договір у місячний термін від строку, який визначений в п. 1.1 цього договору, останній сплачує штрафні санкції за невиконання чи неналежне виконання умов договору у розмірі 3 % вартості квартири.

Указала, що з її боку умови договору про наміри були виконані та сплачено товариству грошові кошти у сумі 591 165 грн, які були оформлені договором про надання безпроцентної позики від 14 травня 2018 року, проте, лише 19 лютого 2019 року між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав. Вважає, що ТОВ «Чернігівський ДБК» не виконало умов договору про наміри від 14 травня 2018 щодо строку укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим повинно сплатити штраф у визначеному договором розмірі.

Рішенням від 29 липня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Чернігівський ДБК» про стягнення коштів відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що нібито позивач не виконала умов договору про наміри від 14 травня 2018 року, тому й у відповідача не виникло обов`язку виконувати умови договору.

Позивач указує, що суд не дав належної оцінки тій обставині, що відповідач, заперечуючи проти позову, у своєму відзиві фактично визнав всі зазначені у позові факти, а саме, укладення 14 травня 2018 року договору про наміри, отримання в цей же день від неї грошових коштів (безпроцентної позики) та згодом взаємний залік з укладенням договору купівлі-продажу майнових прав від 19 лютого 2019 року.

Наголошує на тому, що суд, маючи сумніви у добросовісності подання доказів учасниками справи, у відповідності ч. 7 ст. 87 ЦПК України, мав право витребувати від учасників справи відповідні докази. Фактично суд, у порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 10, 12 ЦПК України, відмовився сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, що потягло до ухвалення незаконного рішення.

Звертає увагу на те, що оскільки суд з незрозумілих причин не прийняв визнання відповідачем викладених у позові обставин, на підтвердження виконання нею цивільних зобов`язань за спірними договорами вона додала до апеляційної скарги копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк».

Вважає, що суд, приймаючи рішення у справі, мав би застосувати правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 та від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 відносно принципу добросовісності сторін договору.

У наданому відзиві ТОВ «Чернігівський ДБК», вважаючи рішення суду законним, а доводи апеляційної скарги - необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що договір про наміри від 14 травня 2018 року був укладений для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, та який не має юридичної сили договору та юридичних наслідків, у тому числі й наслідків попереднього договору. Указаний договір не містить чітких зобов`язань сторін, а містить лише посилання на умови укладання основного договору.

Представник відповідача вказує, що всі грошові кошти були перераховані ОСОБА_1 тільки на виконання договору про надання безпроцентної позики, а не на виконання договору про наміри від 14 травня 2018 року, у зв`язку з чим підстави для застосування до ТОВ «Чернігівський ДБК» штрафних санкцій відсутні.

Також просить апеляційний суд, ураховуючи вимоги ч. 8 ст. 83 ЦПК України, критично віднестись до платіжних доручень, доданих до апеляційної скарги, оскільки вони надані з порушенням процесу та без обґрунтування неможливості їх подання в суді першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних доказів того, що кошти сплачені відповідачу за умовами договору про наміри від 14 травня 2018 року у повному обсязі в строк до 30 червня 2018 року позивачем суду надано не було. Районний суд зазначив, що у матеріалах справи наявне платіжне доручення від 14 травня 2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 внесла на рахунок відповідача лише 299 999 грн, у той час як у своєму позові остання стверджувала, що нею були виконані умови договору та сплачено товариству 591 165 грн.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 14 травня 2018 року між ТОВ «Чернігівський ДБК» та ОСОБА_1 був укладений договір про наміри, згідно з п.п. 1.1, 1.2 якого сторони зобов`язались у майбутньому до 30 червня 2018 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с. 5-6). За умовами договору ціна квартири визначена 617 137 грн.

За змістом п.п. 4.1.1 п. 4.1 цього договору у разі, якщо Стороною 1 (ТОВ «Чернігіцвський ДБК») не буде укладено основний договір у місячний термін від строку, який визначений в п. 1.1 цього договору, за умови належного виконання Стороною 2 ( ОСОБА_1 ) своїх зобов`язань, Сторона 1 сплачує Стороні 2 штрафні санкції за невиконання чи неналежне виконання умов договору у розмірі 3 % вартості квартири, якщо інше не буде встановлено домовленістю Сторін.

14 травня 2018 року був укладений договір про надання безпроцентної позики, за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність ТОВ «Чернігівський ДБК» грошові кошті у сумі 450 000 грн на строк до 30 червня 2018 року (а.с. 33).

За змістом п.п. 3-6 цього договору проценти за цим договором на суму позики не нараховуються та не сплачуються. Позикодавець передає позику позичальникові в день підписання цього договору. Позика передається шляхом внесення відповідних грошових коштів на рахунок позичальника. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) згідно умов цього договору у строк до 30 червня 2018 року, у безготівковому порядку або в інший спосіб, не заборонений чинним законодавством, в тому ж рахунку у вигляді передачі майнових прав на квартиру. Строк, визначений у п. 5 цього договору, може бути продовжений за домовленістю сторін шляхом підписання додаткової угоди по договору.

Відповідно до платіжного доручення № @2PL643522 від 14 травня 2018 року ОСОБА_1 внесла на рахунок ТОВ «Чернігівський ДБК» 299 999 грн (а.с. 34). Іншими наданими стороною позивача квитанціями підтверджується сплата ОСОБА_1 15 травня 2018 року 150 000 грн за договором позики п/н від 14 травня 2018 року (а.с. 73).

14 лютого 2019 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору про надання безпроцентної позики від 14 травня 2018 року, згідно з умовами якої сторони змінили розмір позики з 450 000 грн до 591 195 грн та строк повернення позики - з 30 червня 2018 року до 28 лютого 2019 року (а.с 7). ОСОБА_1 сплатила 18 лютого 2019 року за цим договором 141 166 грн (а.с. 72)

19 лютого 2019 року між ТОВ «Чернігівський ДБК» та ОСОБА_1 було укладено договір № 47-8/45 купівлі-продажу майнових прав на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 591 165 грн (а.с. 8-9).

За довідкою, виданою товариством 19 лютого 2019 року, позивачем виконана 100-відсоткова оплата у розмірі 591 165 грн за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 лютого 2019 року (а.с. 11).

19 лютого 2019 року сторони дійшли згоди про залік взаємних вимог за вищевказаним договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 лютого 2019 року та договором про надання безпроцентної позики від 14 травня 2018 року, про що свідчить протокол про залік (зарахування) взаємних вимог від 19 лютого 2019 року (а.с. 10).

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 стверджувала про недотримання відповідачем зобов`язань, визначених умовами договору про наміри від 14 травня 2018 року, а саме, укладення до 30 червня 2018 року договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим, у відповідності до п.п. 4.1.1 договору, просила стягнути на її користь суму штрафу у розмірі 3 % від вартості квартири.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення коштів за недоведеністю заявлених позивачем вимог не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Так, за умовами п.п. 1.1 договору про наміри від 14 травня 2018 року сторони зобов`язувалися у майбутньому до 30 червня 2018 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Згідно з п.п. 2.2 сторони зобов`язувалися укласти договір купівлі-продажу квартири в строк та на умовах, зазначених в п. 1 цього Договору.

У пункті 1 договору серед інших істотних умов основного договору передбачено, що порядок розрахунків проводиться шляхом внесення грошей до підписання основного договору на рахунок продавця. Проте, вказівок про конкретну суму грошових коштів, яка повинна бути внесена на рахунок товариства, та порядок її внесення даний пункт не містить.

З доданих позивачем до апеляційної скарги копій квитанцій вбачається, що 14 та 15 травня 2018 року ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ТОВ «Чернігівський ДБК» згідно з договором безпроцентної позики від 14 травня 2018 року відповідно 299 999 грн та 150 000 грн (а.с. 73). Відповідач, як правильно наголошує на цьому ОСОБА_1 , в ході судового розгляду не заперечував факту отримання ним грошових коштів за договором позики у той же день, як і укладення договору про наміри від 14 травня 2018 року.

Отже, апеляційний суд приходить до переконання, що позивачем були виконані умови договору щодо перерахування коштів на рахунок продавця до підписання основного договору, а саме, до 30 червня 2018 року. Доказів зворотнього сторона відповідача не надала. Не беруться до уваги доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо неналежності поданих ОСОБА_1 до апеляційного суду доказів - квитанцій про перерахування коштів 14 та 15 травня 2018 року через неподання їх до суду першої інстанції, оскільки відповідач, достовірно знаючи про перерахування позивачем всієї суми коштів до укладення основного договору, фактично приховав указану інформацію від суду першої інстанції, надавши лише одне платіжне доручення, хоча кошти товариству ОСОБА_1 перераховувала тричі.

Твердження представника товариства, викладені у відзиві, про те, що вищевказані грошові кошти були сплачені позивачем саме на виконання договору про надання безпроцентної позики, а не на виконання договору про наміри від 14 травня 2018 року не беруться до уваги апеляційного суду, оскільки правового значення для вирішення спору не мають.

Так, ТОВ «Чернігівський ДБК» не заперечувало не лише факт укладення договору про наміри і отримання від позивача коштів в цей же день за договором безпроцентної позики, а і здійснення в подальшому взаємного заліку з укладенням між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 лютого 2018 року.

Умовами п.п. 4.1.1 п. 4.1 договору про наміри визначено можливість застосування до ТОВ «Чернігівський ДБК» штрафних санкцій за умови належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань. Разом із тим, з розділу 2 договору «Права і обов`язки сторін» не вбачається, що на позивача були покладені обов`язки по сплаті коштів за квартиру саме за умовами договору про наміри. До її обов`язків за правочином віднесено, в тому числі, оплата комунальних послуг з моменту отримання ключів, здійснення поліпшень, відсутність можливості зробити перепланування, зобов`язання вступити до об`єднання співвласників, тощо. Отже, і відповідач, і суд першої інстанції безпідставно ототожнили перерахування ОСОБА_1 коштів за договором безпроцентної позики із належністю виконання нею зобов`язань за договором про наміри.

З огляду на принцип добросовісності, за яким ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, апеляційний суд погоджується з доводами позову про те, що твердження відповідача про сплату коштів ОСОБА_1 лише за договором безпроцентної позики і недоведеність її пояснень про виконання зобов`язань за договором про наміри, не відповідає попередній поведінці товариства у відносинах щодо придбання ОСОБА_1 квартири, які існували між сторонами.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про наміри. Разом із тим, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач не дотримався визначеного сторонами у договорі про наміри терміну - у місячний строк до 30 червня 2018 року укласти договір купівлі-продажу квартири у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором, а отже з огляду на презумпцію правомірності правочину має сплатити ОСОБА_1 визначені договором штрафні санкції у розмірі 3% від вартості квартири.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з ТОВ «Чернігівський ДБК» на користь позивача заявленої суми штрафу знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду. Беручи до уваги невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам даної справи, апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, задовольнити позов ОСОБА_1 про стягнення коштів в межах заявлених нею вимог, а саме, у розмірі 17 734,95 грн.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і повністю задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, а саме, стягнути з ТОВ «Чернігівський ДБК» на користь ОСОБА_1 768,4 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, та 1 152,6 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а загалом, 1 921 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 липня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ДБК» про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ДБК» (14010, м. Чернігів, вул. Попова, 6-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти у розмірі 17 734 (сімнадцять тисяч сімсот тридцять чотири) грн 95 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ДБК» (14010, м. Чернігів, вул. Попова, 6-а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуюча: Судді: