Справа № 640/1542/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Попрас В.О.,
при секретарі - Томіної І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю про визнання припиненими трудових відносин та зустрічним позовом Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, -
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги ОСОБА_1 та просили їх задовольнити. Зустрічний позов Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю Трунов Д.М. та його представник не визнали, в його задоволенні просили відмовити, при цьому позивач ОСОБА_1 в суді зазначив, що гроші він отримав як заробітну плату, оскільки відповідач не звільняє його з роботи, утримуючи насильно
Представник Фірма «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю Тараніна О.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги Фірми «АГНІ-ЛТД» - ТОВ та просила їх задовольнити в повному обсязі, в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити.
Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1 та його представника, представника Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява ОСОБА_1 та зустрічний позов Фірми «АГНІ-ЛТД» - ТОВ задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
З 01.10.2012 р. позивач ОСОБА_1 працював в ТОВ «АГНІ-ЛІМІТЕД» економістом-аналітиком, а з 14.05.2013 р. обіймав посаду Генерального директора ТОВ «АГНІ-ЛІМІТЕД».
Наказом №1-к від 11.04.2018 р. Генерального директора ТОВ «АГНІ-ЛІМІТЕД» ОСОБА_1 відповідно до рішення позачергових зборів учасників ТОВ «АГНІ-ЛІМІТЕД» ОСОБА_1 припинив повноваження Генерального директора.
Наказом №2К від 11.04.2018 р. позивач ОСОБА_1 прийнятий на посаду заступника директора Фірми «АГНІ-ЛТД» - ТОВ з 11 квітня 2018 року з окладом 3723,00 грн.
08.10.2018 р. позивач ОСОБА_1 написав заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України з 09.10.2018 р.
Вказану заяву ОСОБА_1 отримано відповідачем 10.10.2018 р.
Статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Отже, лише на підставі письмової заяви, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, працівник має право розірвати трудовий договір на підставі ст.38 КЗпП України.
Вказані вимоги ст.38 КЗпП України позивачем виконані не були, оскільки він не повідомив відповідача за два тижні про розірвання трудового договору, а також не зазначив у заяві про звільнення з роботи за власним бажанням причини, якими зумовлена неможливістю продовжувати роботу, вимагаючи звільнити його з роботи з 09.10.2018 р., тому вимога ОСОБА_1 про його звільнення з посади заступника директора не відповідає встановленому ст.38 КЗпП України порядку звільнення працівника за власним бажанням.
Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що 09.10.2018 р. між сторонами припинені трудові відносини.
Також слід зазначити, що згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У відповідності до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, що передбачено статтею 13 ЦПК України.
Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, ставив питання про припинення трудових відносин.
Відповідно до ст. ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.
Статтею 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст.221 і ст. 222 цього Кодексу; керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав.
Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються також спори про відмову у прийнятті на роботу.
Отже, такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як звернення до суду за вирішенням трудового спору про припинення трудових відносин трудовим законодавством не передбачено.
Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненими трудові відносини між ТОВ Фірма «АГНІ-ЛТД» та ОСОБА_1 на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку з його звільненням з посади заступника генерального директора за власним бажанням, починаючи з 09 жовтня 2018 року, із внесенням відповідного запису до трудової книжки ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають.
Проте, статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13 та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17; від 28 березня 2018 року, справа №173/166/17; від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17; від 20 червня 2018 року, справа №501/2500/15.
Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.
Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, ст. ст. 3, 38, 221, 232 КЗпП України, ст.ст.16, 1212, 1215 ЦК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю про визнання припиненими трудових відносин - відмовити.
В задоволенні зустрічного позову Фірми «АГНІ-ЛТД» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.05.2019 р.

СУДДЯ