Постанова
Іменем України
15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 554/14254/15-ц

провадження № 61-37985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава Міністерства оборони України,

представник позивача Полюхович Іван Миколайович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Карпушина Г. Л., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 рокуквартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава Міністерства оборони України (далі КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України.
Позов мотивовано тим, що у період з 18 травня 2015 року по 19 травня 2015 року Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю на підставі доручення Міністерства оборони України від 23 квітня 2015 року № 7228 та розпорядження директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контрою Міністерства оборони України від 13 травня 2015 року № 234/1714 проведено позаплановий аудит, зокрема щодо перевірки дотримання вимог чинного законодавства під час розподілу житла за адресою: АДРЕСА_1 . Виявлено порушення пункту 4.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України (далі ЗС України) та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, щодо забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями для постійного проживання у населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою. При проведенні аудиту з`ясовано, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає подружжя ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, КЕВ м. Полтава є організацією Міністерства оборони України, все майно відділу є загальнодержавною власністю та надано йому на праві оперативного управління. Згідно наказу Міністра оборони України від 22 березня 2012 року № 155 за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців ЗС України» у 2012 році Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України розроблено і затверджено проектну документацію для реконструкції адміністративної будівлі № 6/11 (відповідно до генерального плану міста значилася як гуртожиток) по АДРЕСА_1 під шістдесяти п`яти квартирний житловий будинок та були проведені відповідні ремонтні роботи у зазначеній будівлі. Вказаний будинок відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна Міністерства оборони України від 16 жовтня 2014 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ордер на вселення у відомчий будинок Міністерства оборони України не видавався, на час перевірки відповідачі на квартирній черзі у Полтавському гарнізоні не перебували, після перевірки їм направлені попередження про виселення, але останні квартиру не звільнили. Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають законних підстав на проживання у відомчому житловому будинку Міністерства оборони України і підлягають виселенню із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Ураховуючи викладене, КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з будинкуза адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2018 року у складі судді Чуванової А. М. позов КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України задоволено. Виселено з жилого приміщення будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було надано ордер на вселення у житло, що перебуває у статусі житлового будинку, так само як і не надавався спеціальний ордер на їх вселення у гуртожиток. У спірному приміщенні відповідачі проживають без реєстрації, ніякого відношення до житла Міністерства оборони України останні не мають, а, отже, у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні законні підстави для проживання у ньому. При цьому суд взяв до уваги Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців ЗС України та членів їх сімей жилими приміщеннями», яка передбачає виселення осіб, які звільнені з військової служби, не перебувають на обліку, які потребують поліпшення житлових умов у ЗС України з гуртожитку.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що усупереч вимогам частини четвертої статті 82 ЦПК України встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року обставини не у повній мірі були взяті до уваги судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про незаконність вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірне житло, оскільки відповідачам не видавався спеціальний ордер відповідно до вимог статті 129 ЖК Української РСР, а відтак останні підлягають виселенню згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР.Однак, такі висновки суду першої інстанції повністю суперечить висновкам рішення Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року, яким встановлено, що подружжя ОСОБА_4 вселялось не у гуртожиток, а у готель Міністерства оборони України, кімнати у якому надавались для заселення військовослужбовців, які потребували житла, на підставі дозволу командира військової частини, що не суперечило положенням житлового законодавства.
За указаних обставин, судом першої інстанції невірно застосовано наслідки, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є тими особами, які самоправно зайняли спірне жиле приміщення. Крім того, подружжя ОСОБА_4 не відноситься й до кола осіб, які згідно з частинами першою, другою статті 132 ЖК Української РСР підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, необґрунтованим й такими, що ухвалено з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України посилався на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ордер на вселення у відомчий будинок Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_1 не видавався, на час перевірки відповідачі на квартирній черзі у Полтавському гарнізоні не перебувають. У вищевказаному житловому будинку квартири надаються відповідно до списку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов у Полтавському гарнізоні, всього на обліку перебуває 832 особи, які знаходяться на квартирній черзі з 15 вересня 1990 року.Згідно зі списками обліку осіб Полтавського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов, відповідачі не перебувають на обліку, а тому у них відсутні підстави на отримання житлового приміщення з відомчого житлового фонду Міністерства оборони України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Октябрського районного суду м. Полтави вищезазначену цивільну справу.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2019 року справу за позовом КЕВ м. Полтава МО України до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про виселення з будинку відомчого житлового фонду МО України призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , у якому зазначали про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята на основі повного та всебічного розгляду всіх обставин й дослідження матеріалів цивільної справи, правильного застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування постанови апеляційного суду відсутні. Посилались на те, що указане приміщення ніколи не мало статусу гуртожитка.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Апеляційним судом Полтавської області у жовтні 2015 року розглядалась заява ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року у справі за позовом КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про виселення.

За результатами розгляду указаної заяви рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_2 задоволено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовуКЕВ м. Полтава Міністерства оборони України про виселення відмовлено.

Під час розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року у справі за позовом КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про виселення судом встановлено, що відповідно до довідки за підписом начальника КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України Камзиста В. В. від 12 березня 2014 року № 783 житловий будинок, інвентаризаційний № 6/11, військового містечка № 6 Полтавського гарнізону, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю держави в особі Міністерства оборони України, знаходиться в оперативному використанні та на балансі КЕВ м. Полтава.

Згідно із витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо нерухомого державного майна, яке перебуває на балансі КЕВ м. Полтава, будинок по АДРЕСА_1 є житловим будинком.

Відповідно до витягу з наказу військового прокурора Північного регіону України молодшого лейтенанта юстиції від 05 лютого 2002 року № 7 о/с ОСОБА_3 було призначено на посаду слідчого військової прокуратури Полтавського гарнізону.

На підставі усного дозволу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у 2009 році було надано на час роботи тимчасове житло за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до копії паспорта ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за вказаною адресою відповідачі зареєстровані з 04 грудня 2009 року.

Згідно з відповіддю виконавчого комітету управління майном комунальної власності м. Полтави проекти щодо зміни статусу будинку АДРЕСА_1 з адміністративної будівлі на гуртожиток не готувалися.

На час вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції будинок за адресою: АДРЕСА_1 не є гуртожитком, а був готелем Міністерства оборони України, кімнати в якому надавались для заселення військовослужбовців, які потребували житла, на підставі дозволу командира військової частини.

Згідно з наказом Міністерства оборони України було розроблено і затверджено проектну документацію Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України для реконструкції адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 під шістдесяти п`яти квартирний житловий будинок та були проведені відповідні роботи.

Відповідно до акта прийняття об`єкту після проведення робіт по реконструкції будинок АДРЕСА_1 було прийнято КЕВ м. Полтава в експлуатацію та на баланс.

На час звернення до суду з попереднім позовом у червні 2014 року, так і на час звернення з указаним позовом у грудні 2015 року спірне житло уже було будинком відомчого житлового фонду, який був реконструйований з адміністративної будівлі.

Відмінністю між такими позовами фактично є лише те, що у позові, поданому у червні 2014 року, КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України в обґрунтування заявлених вимог посилався на результати перевірки законності вселення у відомче житло, проведеної офіцерами відділення по боротьбі з корупцією, а у позові, поданому у грудні 2015 року, підставою звернення до суду позивач зазначив результати позапланового внутрішнього аудиту та фінансового контролю.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову КЕВ м. Полтава Міністерства оборони України, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що усупереч вимогам частини четвертої статті 82 ЦПК України встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року обставини не у повній мірі були взяті до уваги судом першої інстанції, який дійшов помилкового висновку про незаконність вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спірне житло, оскільки відповідачам не видавався спеціальний ордер відповідно до вимог статті 129 ЖК Української РСР, а відтак останні підлягають виселенню згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР. При цьому правильно зазначив про те, що такі висновки суду першої інстанції повністю суперечить висновкам рішення Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року, яким встановлено, що подружжя ОСОБА_4 вселялось не у гуртожиток, а у готель Міністерства оборони України, кімнати у якому надавались для заселення військовослужбовців, які потребували житла, на підставі дозволу командира військової частини, що не суперечило положенням житлового законодавства.
За указаних обставин, судом першої інстанції невірно застосовано наслідки, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є тими особами, які самоправно зайняли спірне жиле приміщення. Крім того, подружжя ОСОБА_4 не відноситься й до кола осіб, які згідно з частинами першою, другою статті 132 ЖК Української РСР підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта