Ухвала

31 травня 2019 року

м. Київ

справа № 684/865/18

провадження № 61-10533ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу Старосинявської центральної районної лікарні на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Старосинявської центральної районної лікарні про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення та накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ від 01 серпня 2018 року № 125-к про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, визнати незаконним та скасувати наказ від 31 жовтня 2018 року №165-к про її звільнення з посади медсестри маніпуляційного кабінету поліклініки Старосинявської центральної районної лікарні за систематичне невиконання трудових обов`язків та поновити її на зазначеній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2018 року по день поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що з 01 серпня 1985 року вона працювала на посаді медсестри поліклініки Старосинявської центральної районної лікарні, а з 06 грудня 2013 року переведена на посаду медсестри процедурного кабінету поліклініки. 31 жовтня 2018 року наказом головного лікаря Старосинявської центральної районної лікарні її звільнено з посади медсестри маніпуляційного кабінету на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання трудових обов`язків без поважних причин. Вважає звільнення незаконним, необґрунтованим та таким, що проведено з грубим порушенням КЗпП України, зокрема оспорюваний наказ від 31 жовтня 2018 року № 165-к прийнятий з порушенням вимог статей 43, 148, 149 КЗпП України, а саме: не отримана попередня згода профспілкової організації на звільнення позивача; звільнення позивачки за ініціативи власника або уповноваженого органу проведено в період її тимчасової непрацездатності; не враховано ступінь тяжкості проступку - не встановлено вини позивача; не встановлено шкоди, заподіяної проступком; не враховано обставини, за якими вчинено проступок; не враховано заходи заохочення які застосовувались відносно позивачки на роботі. Крім цього, наказ від 01 серпня 2018 року № 125-к також є незаконним та таким, що винесений необґрунтовано, без належної перевірки фактичних обставин, недоведеністю порушення з її сторони трудової дисципліни та положень посадової інструкції медичної сестри процедурного кабінету поліклінічного відділення. Внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Старосинявський районний суд Хмельницької області рішенням від 20 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, позов задовольнив частково. Скасував наказ головного лікаря Старосинявської центральної районної лікарні від 31 жовтня 2018 року № 165-к про звільнення з роботи ОСОБА_1 та поновив ОСОБА_1 на посаді медичної сестри маніпуляційного кабінету. Стягнув з Старосинявської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 15 646,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких мають бути відраховані податок на доходи фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Стягнув з Старосинявської центральної районної лікарні на користь ОСОБА_1 1 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовив. Вирішив питання про судові витрати. Рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустив до негайного виконання.

24 травня 2019 року Старосинявська центральна районна лікарня подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року і закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом позову у цій справі серед інших вимог є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 15 646,40 грн та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 684/865/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення, про поновлення на роботі.

Справу в цій частині вимог Верховний Суд вважає незначної складності, а тому такою, яка може бути визнана судом малозначною.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Не містить таких посилань і касаційна скарга та додані до неї матеріали.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України, а тому ухвалені в ній рішення не підлягають касаційному оскарженню в силу вимог частини третьої статті 389 ЦПК України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа у сукупності вимог позову є незначної складності, малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Старосинявської центральної районної лікарні на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Старосинявської центральної районної лікарні про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення та накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев