ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/1886/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Південно-Африканської Республіки,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_3 звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Південно-Африканської Республіки.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Південно-Африканській Республіці, що підтверджується копією витягу з рахунку щодо оплати за консультацію лікаря-педіатра, копією витягу з рахунку щодо оплати за навчання дитини, копією листа, яким підтверджується відвідування дитиною дошкільного навчального закладу та копією довідки про підтвердження членства медичного страхування.

18.10.2016 року Високий суд Південно-Африканської Республіки у справі № 4801/2016 ухвалив рішення про порядок участі Позивача у вихованні дитини та постановив наказ, відповідно до якого головним місцем проживання неповнолітньої дитини є будинок Відповідача і Відповідачу забороняється вивозити дитину з Південно-Африканської Республіки. Наказом також визначено, що Позивач та Відповідач приймають всі рішення, які стосуються дитини, консультуючись один з одним.

19.09.2017 року Відповідач з дитиною з письмового дозволу Позивача поїхала в Україну з метою відвідати дуже хворого батька. 04.10.2017 року Відповідач повинна була повернутися з дитиною до Південно-Африканської Республіки, що підтверджується копією письмової заяви Відповідача під присягою про зобов'язання повернути дитину та копією зворотних квитків.

Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що Відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав Позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_6 не давав.

Відтак на даний момент Відповідач з дитиною проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що Відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року № 3303-IV.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, забезпечити повернення малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Південно-Африканської Республіки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, її матір'ю ОСОБА_5.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь Держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_3 подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог та ухвалити нове, у відповідній частині, а саме повернути малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до місця постійного проживання в Південно-Африканській Республіці.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Південно-Африканській Республіці, що підтверджується копією витягу з рахунку щодо оплати за консультацію лікаря-педіатра, копією витягу з рахунку щодо оплати за навчання дитини, копією листа, яким підтверджується відвідування дитиною дошкільного навчального закладу та копією довідки про підтвердження членства медичного страхування.

18.10.2016 року Високий суд Південно-Африканської Республіки у справі № 4801/2016 ухвалив рішення про порядок участі Позивача у вихованні дитини та постановив наказ, відповідно до якого головним місцем проживання неповнолітньої дитини є будинок Відповідача і Відповідачу забороняється вивозити дитину з Південно-Африканської Республіки. Наказом також визначено, що Позивач та Відповідач приймають всі рішення, які стосуються дитини, консультуючись один з одним.

19.09.2017 року Відповідач з дитиною з письмового дозволу Позивача поїхала в Україну з метою відвідати дуже хворого батька. 04.10.2017 року Відповідач повинна була повернутися з дитиною до Південно-Африканської Республіки, але згодом повернутись відмовилась.

У зв'язку з цим, 01.11.2017 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року електронною поштою через Центральний орган Південно-Африканської Республіки надійшла заява Позивача від 13.04.2017 року про сприяння поверненню дитини до Південно-Африканської Республіки.

На підставі заяви та довіреності Позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до Відповідача з метою роз'яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Південно-Африканської Республіки.

30.11.2017 року Відповідач надала письмові пояснення українською та російською мовами, де вказала на те, що повернення дитини до Південно-Африканської Республіки є неможливим.

Таким чином, предметом спору у даній справі є забезпечення термінового повернення малолітньої дитини до Південно-Африканської Республіки відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на національні та міжнародні законодавчі норми, які спрямовані на захист прав та інтересів дитини.

Так, відповідно до Преамбули метою укладення Гаазької Конвенції 1980 року було бажання Держав-підписантів в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу.

Відповідно до ст. 3 Гаазької Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У Гаазької Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення ч. 1 ст. 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримування відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене, ст. 3; або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування, п. «а» ч. 1 ст. 13; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, п. «b» ч.1 ст.13; якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, ч. 2 ст. 13; якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, ст. 20.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в статті 13, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

При цьому відповідно до ст. 19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Також судом першої інстанції була врахована усталена судова практика з розгляду справ, які стосуються дотримання прав та інтересів дитини.

Зокрема, враховано, що у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року, по справі за позовом Міністерства юстиції України в інтересах батька дитини до матері дитини, третя особа орган опіки та піклування Деснянської у м. Чернігові ради, про повернення неповнолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, був викладений наступний висновок щодо застосування норм ст.ст. 3, 12, 13 та 20 Гаазької Конвенції 1980 року при аналогічних обставинах справи, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України за відсутності у даному випадку підстав відступити від правової позиції, має враховуватися судом при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримування дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Верховний суд також зазначив, що про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримування дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримування може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримування дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Мотивоване оскаржуване судове рішення і практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, суд першої інстанції послався на рішення від 06.12.2007 року по аналогічній за обставинами справі «Момуссо і Вашинтон проти Франції» («Maumousseau and Washington v. France»), заява № 39388/05, яка стосувалася наказу національних судів повернути доньку заявниці до США. У п. 60 Європейський суд з прав людини в контексті нагадав зобов'язання, які стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980 року накладає на Договірні Держави по відношенню до возз'єднання батьків з дітьми, - вони повинні тлумачитися в світлі вимог Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (див. Iglesias Gil і AUI v. Spain, заява № 56673/00, §51, ECHR 2003 V, і Ignaccolo-Zenide v. Romania, заява № 31679/96 , §95, ECHR 2000-I) і з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Далі у п. 62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з'ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв'язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст. 8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів, гарантованих цією статтею.

При цьому, у п. 68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращі інтереси дитини» також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами».

Далі у п.п. 72, 73 згаданого рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що не існує ніякого автоматичного або механічного застосування повернення дитини згідно з Гаазькою конвенцією 1980 року, з огляду на визнання в цьому документі ряду винятків у зобов'язанні держав членів, щоб повернути дитину (див. зокрема, статті 12, 13 і 20), на основі об'єктивних міркувань, що стосуються фактичного особистості дитини та її оточенням, демонструючи конкретний підхід до кожного випадку, запобігаючи успіху в отриманні юридичного визнання, з плином часу, фактичної ситуації, що створив один із батьків, який здійснив викрадення (незаконне утримування), тобто юридичному маніпулювання цими винятками у своїх інтересах з боку батька-порушника положень ст. 3 Гаазької Конвенції 1980 року.

Судом першої інстанції встановлено, що на теперішній час відповідач з дитиною мешкають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де для дитини створені усі умови для повноцінного її розвитку.

Згідно з актом обстеження умов проживання органу опіки та піклування від 28.02.2019 року, проведено обстеження умов проживання відповідача та її доньки, для виховання, розвитку та проживання дитини створено такі умови: для доньки виділена кімната, в якій є все необхідне для проживання та виховання, місце для сну, одяг, письмовий стіл, інші меблі, продукти відповідач та дитина проживають з вересня 2017 року, крім них за цією адресою проживають дідусь ОСОБА_8, бабуся ОСОБА_9 стосунки сім'ї родинні, дружні; зі слів відповідача батько з 2017 року по сьогоднішній час не цікавився та не цікавиться донькою, мешкає в Південно-Африканській Республіці .

Зазначене підтверджується також показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які пояснили суду, що є батьками відповідача, дідусем та бабусею дитини ОСОБА_6; донька повідомляла, що батько дитини погано ставиться до неї та дитини, не бере участі в утриманні та вихованні дитини; пояснили, що допомагають виховувати онуку, онука відвідує в м. Запоріжжі дитячий садочок, добре себе почуває, до батька повертатись не бажає. Батько дитини донькою не цікавиться, участі у вихованні та утриманні доньки не приймає.

Як зазначив суд першої інстанції, малолітня ОСОБА_6 мешкає в належних умовах, відвідує дитячий садок, отримує необхідний медичний догляд, дитина протягом майже півтора роки перебуває в Україні, звикла та адаптувалась у цьому середовищі, що підтверджується наданими сторонами та дослідженими у судовому засіданні документами, зокрема, довідкою з ясел-садочку, характеристикою з ясел-садочку, довідкою КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10, відповіддю щодо психологічного дослідження) ГПО Егіда, довідкою центру Капі-тошка, актом фактичного проживання, актом обстеження умов проживання, показами свідків.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що повернення малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Південно-Африканської Республіки не можна вважати доцільним.

При цьому суд першої інстанції вважав головним фактором, яким керується суд при обґрунтування цього висновку - є принцип дотримання, перш за все, інтересів дітей.

В апеляційній скарзі та у позові позивач просив про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання в Півданно-Африканську республіку.

Разом з тим, ані при розгляді справи у суді першої інстанції ані при апеляційному розгляді позвивач не зазначає до якого місця проживання має бути повернена дитина.

Так, за поясненнями відповідачки та матеріалами справи, вона з малолітньою дитиною у Півданно-Африканській республіці мешкала за адресою, яка була її тимчасовим місцем проживання та прав на проживання у тому ж помешканні вона наразі не має.

Судова колегія, погоджуючись з висновками суду першої інстанції також звертає увагу на те, що 18.10.2016 року Високий суд Південно-Африканської Республіки у справі № 4801/2016 ухвалив рішення про порядок участі Позивача у вихованні дитини та постановив наказ, відповідно до якого головним місцем проживання неповнолітньої дитини є будинок відповідача.

Тобто зазначений суд визначив місце проживання дитини з матірю відповідачкою по справі.

Жодних рішень щодо визначення місця проживання дитини з батьком в справі немає.

За таких обставин повернення дитини до Південно-Африканської республіки без матері є неможливим.

Натомість позивач просив повернути до місця постійного проживання дитину, а на мати покласти обовязок передати дитину батькові, хоча питання про зміну визначення місця проживання дитини та проживання дитини з батьком судами не вирішувалося.

За таких обставис Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 травня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков