Справа 206/5875/18
Провадження 2/206/612/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Щербині Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди ,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_10,

представника відповідача - Шило Т . В .,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., який обґрунтувала тим, що 10 грудня 2017 року вона була госпіталізована до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР. При обстеженні її психічного стану комісія лікарів виявила, що вона нібито висловлює маячні ідеї відносин, впливу, збитку, поганого стану здоров`я та має паралогічне мислення. Їй був поставлений попередній діагноз органічний шизофреноподібний розлад. Відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу» єдиною підставою для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню безпеку для неї та оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Проте суд таких підстав для госпіталізації не знайшов та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про її примусову госпіталізацію до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. У зв`язку з наведеним вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав про відшкодування моральної шкоди, нанесеної відповідачем її незаконним утриманням та негативними душевними стражданнями, які вона відчула внаслідок жорстокого та дискримінаційного поводження та впливом нанесеним її здоров`ю прийманням лікарських препаратів.

Разом із тим, відповідач не погодившись з позовом подав на нього відзив у якому зазначив, що 10 грудня 2017 року о 11-50 год. ОСОБА_1 була доставлена до психіатричної лікарні в супроводі дочки ОСОБА_4 , лікарем КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». При госпіталізації позивача лікарем ОСОБА_5 був встановлений діагноз: органічний шизофреноподібний розлад. В подальшому, 11 грудня 2017 року , тобто у встановлений законом строк комісія лікарів підтвердила вказаний діагноз та зробила висновок, що хвора за своїм психічним станом не може забезпечити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона потребує подальшого лікування в умовах психіатричного закладу. Тоді ж, 11 грудня 2017 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська була направлена заява про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 Так, неможливість забезпечення своїх життєвих потреб на рівні життєдіяльності є оціночним поняттям, тому висновок комісії лікарів робився виходячи з діагнозу та стану хворої. Після ухвалення Самарським районним судом м. Дніпропетровська рішення від 13 грудня 2017 року про відмову в примусовій госпіталізації позивача, вона була одразу виписана з лікарні. Таким чином, порушення якихось прав позивача відсутнє.

В свою чергу, позивач подала відповідь на відзив у якій зазначила, що ствердження відповідача, що вона не могла забезпечувати свої життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність нічим не підтверджуються. Навпаки суд у своєму рішенні встановив, що підстави для її примусової госпіталізації відсутні.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви відмовлено та її позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 07 березня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору, відкрито провадження по справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, зокрема позивач зазначила, що в грудні 2017 року до неї в двері постукали працівники поліції. Разом із ними були працівники лікарні. Вона погодилась поїхати до лікарні, однак не розуміла чому. В лікарні її прив`язали до ліжка та зробили укол, який вплинув на її психічний стан. Ці обставини вплинули на неї, оскільки інші люди насміхались над нею та казали, що вона хвора.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що дії лікарів відповідали вимогам закону. Поліцію до відповідача викликали її сусіди, а поліцейські побачивши її неадекватну поведінку викликали швидку на якій позивачку доставили до психіатричної лікарні. При госпіталізації до лікарні у позивача був виявлений психічний розлад. Тоді ж, до позивача було застосовано медикаментозне лікування для зняття гострого процесу. Коли суд вже розглядав заяву про примусову госпіталізацію позивача, її психічний стан внаслідок прийому медикаментозних препаратів нормалізувався.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що її разом із мамою привезли на швидкій до психіатричної лікарні. Ніяких ознак психічного розладу мати не мала. Причини госпіталізації їй ніхто не повідомляв.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що у приймальному відділенні був черговий лікар Ракша В.І. , який приймав рішення про первісну госпіталізацію позивача. При прийнятті такого рішення лікар спілкувався із хворою. У разі перебування хворого у збудженому стані, після його фізичного обстеження до нього може бути застосовано медикаментозне лікування. Позивача вона побачила на наступний день після її первісної госпіталізації, а попередній діагноз ставив лікар приймального відділення. Її діагноз був ідентичний із попереднім діагнозом. Комісія лікарів зробила висновок, що хвора не може належним чином забезпечити себе, оскільки сама хвора вважала свій стан здоров`я поганим, що за її думкою було результатом впливу токсичного виробництва сусідів. Після ухвалення рішення суду лікування позивача припинилось.

Свідок Ракша В.І. в судовому засіданні пояснив, що у працівників поліції виникли сумніви щодо психічного стану здоров`я позивача. Вони викликали швидку, яка привезла позивача до психіатричної лікарні. Того ж дня він був черговим лікарем. 10 грудня 2017 року він оглянув позивачку. В ході огляду, ним було встановлено, що позивачка перебуває в стані маячного розладу. При огляді був врахований анамнез та, що позивача вже втретє госпіталізують до лікарні. Без рішення лікарсько-консультативної комісії один лікар не може прийняти рішення про лікування. Першим рішенням лікарсько-консультативна комісія вирішила госпіталізувати позивача, а другим рішенням визначила призначити їй медикаментозне лікування. Наявність психічного розладу у позивача встановлено семи лікарями. У позивача було значне психомоторне збудження. На момент розгляду судом заяви щодо примусової госпіталізації позивача її психічний стан здоров`я поліпшився, оскільки подіяло медичне лікування. Маячний розлад діє на людину та вона намагається вирішити своє маячне питання. Такий стан впливає на емоції, особа не бачить виходу для вирішення проблеми.

Заслухав думку сторін, покази свідків, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України, визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» у редакції, чинній на час поміщення позивача до психіатричної лікарні (далі - Закон), психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Згідно із статтею 3 Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (стаття 4 Закону).

За змістом частин першої та сьомої статті 7 Закону діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Перелік методів діагностики та лікування і лікарських засобів, що становлять підвищений ризик для здоров`я особи, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частин першої, третьої статті 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Згідно із частиною третьою статті 13 Закону особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до статті 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно із положеннями частин першої, другої статті 16 Закону особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

До винесення судом рішення лікування може проводитися за рішенням лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) (частина четверта статті 16 Закону).

Так, з матеріалів дослідженої судом цивільної справи №206/6600/17, №2-о/206/1589/17 вбачається, що 10 грудня 2017 року ОСОБА_1 було доставлено до приймального відділення Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» (раніше до перейменування Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР), на підставі супровідного листа лікаря Лотакова В.В. КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР», який після її особистого огляду зробив висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу (діагнозу): маячний розлад органічного походження.

10 грудня 2017 року о 11-50 год. позивачка ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» Ракша В.І. , який підтвердив наявність психічного розладу у вигляді: маячних ідей гніву, шкоди здоров`ю, поганого самопочуття та встановив діагноз: органічний шизофреноподібний розлад.

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», яка встановила, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим не може забезпечити свої життєві потреби на рівні її життєдіяльності та підтвердила необхідність госпіталізації до психіатричного закладу відповідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с.78).

11 грудня 2017 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без її згоди (а.с.78).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні підстави передбачені ст..14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації позивача.

13 грудня 2017 року ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою судом у задоволенні заяви про її примусове лікування без усвідомленої згоди, була виписана із лікарні, що підтверджується медичною карткою стаціонарного хворого (а.с.80).

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень шостого речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 20 грудня 2018 року, справа № 1-170/2-18 (1114/18) зазначено, що за наслідками розгляду зазначеного питання Конституційний Суд України дійшов висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність недієздатної особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, роз`яснивши, що така госпіталізація має відбуватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та "виключно за рішенням суду".

За змістом статті 25 Закону особи, яким надається психіатрична допомога, мають право, зокрема, на відшкодування заподіяної їм шкоди або шкоди їх майну внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу чи психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання чи внаслідок незабезпечення безпечних умов надання психіатричної допомоги або розголошення конфіденційних відомостей про стан психічного здоров`я і надання психіатричної допомоги.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, для наявності підстав для відшкодування моральної шкоди повинно бути встановлено протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вину відповідача.

Проте, із суті позовної заяви вбачається, що позивачка не заявляла вимог про визнання протиправними дій відповідача, а отже і вимог щодо захисту пов`язаних із цим порушених її прав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, виходячи з викладеного, суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

Так право на відшкодування моральної шкоди нерозривно пов`язано як із встановленням протиправності дій відповідача, так і наявністю шкоди, причинного зв`язку між протиправними діями та шкодою, а також виною відповідача.

Проте позивач вимоги про визнання дій відповідача протиправними не заявляла, а відповідно обставини щодо цих вимог, зокрема причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також виною відповідача не встановлювалися цим рішенням суду, оскільки відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Щодо аргументів позивача про наявність рішення суду про відмову в її примусової госпіталізації, то розгляд судом заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку є гарантією від свавільного надання особі психіатричної допомоги, а сама по собі відмова суду у задоволенні такої заяви не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки це не відповідало б загальним засадам цивільного законодавства, визначеним у ст.. 3 ЦК України.

Сам відтворений у судовому засіданні відеозапис зафіксованих подій у день госпіталізації позивача до психіатричної лікарні, без оцінки у сукупності всіх доказів, які б містили дані щодо наявності або відсутності обставин підтвердження вимог про протиправність дій відповідача, не надає суду підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Відтворений у судовому засіданні відеозапис зафіксованих подій у день госпіталізації позивача до психіатричної лікарні, без оцінки у сукупності всіх доказів, які б містили дані щодо наявності або відсутності обставин підтвердження вимог про протиправність дій відповідача, не надає суду підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки для покладення такого обов`язку на відповідача повинен бути склад цивільного правопорушення: протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вина останнього.

Крім того, сама стаття 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» також передбачає право особи, якій надається психіатрична допомога, на відшкодування заподіяної їй шкоди виключно внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу, що повинно бути доведено та встановлено відповідними актами або рішенням суду.

Таким чином, з урахуванням викладеного та за відсутності встановленого факту незаконності дій з боку відповідача, вимоги про які позивач не заявляла, у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди - слід відмовити.

Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України вони компенсуються за рахунок держави, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Бехтерева, 1, ) про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук