ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/17995/15-ц

Провадження № 22-ц/818/2106/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В. Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Гуржій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київського ВП ГУНП в Харківській області

третя особа - Державна реєстраційна служба України

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року в складі судді Штих Т.В.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київського ВП ГУНП в Харківській області, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звільнення іпотечного майна з-під арештів.

Позовні вимоги були уточнені відповідно до уточненої позовної заяви від 15 березня 2017 року.

В остаточній редакції позовних вимог позивач просив звільнити іпотечне майно: квартиру АДРЕСА_1 з-під наступних арештів: зареєстрованого Першою Донецькою нотаріальною конторою за реєстровим № 1439079 арешту нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05 травня 2004 року; зареєстрованого Першою донецькою нотаріальною конторою за реєстровим № 1439122 арешту нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05.05.2004 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11248253 арешту нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 26889840 від 02.06.2011 року; зареєстрованого приватним нотаріусом Бакумовою А. В. за реєстровим № 11392781 арешту нерухомого майна за заявою Московського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова № 2-4721/11 від 13 липня 2011 року; зареєстрованого Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 12327851 арешту нерухомого майна за заявою Першого Київського ВДВС ОМУЮ на підставі постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29137343 від 24 січня 2012 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 12641281 арешту нерухомого майна за заявою СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківської області на підставі Постанови слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Михальської С. С. б/н від 19 червня 2012 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11573815 арешту нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі Постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 28508048 від 05 вересня 2011 року. Покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати по справі.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого, позивач передав боржнику в позику 140500 доларів США, а боржник прийняв їх і зобов`язався повертати частинами по 3 500 доларів США не пізніше 25 числа кожного місяця в період до 25 травня 2011 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 133 500 доларів США не пізніше 25 червня 2011року.

В забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором позики від 25 березня 2011 року, боржник передав позивачеві в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С. І. за № 1002.

Боржник не виконав у повному обсязі свій обов`язок з повернення коштів за договором позики від 25 березня 2011 року, а повернув лише 3500 доларів США 06 травня 2011 року і 3500 доларів США 01 червня 2011 року, а всього - 7 000 доларів США. Неповернутими залишилися кошти в сумі 133 500 доларів США. Оскільки позивач використав всі можливі визначені законом способи досудового врегулювання спору, звернувся до Московського районний суд м. Харкова з позовом до боржника ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року вказаний позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто на його користь з боржника ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 25 березня 2011 року в розмірі 164967 доларів США, що за курсом НБУ станом на моменту ухвалення судом рішення становило 1318581 гривен 23 копійки, та штраф (пеню) в розмірі 479933 долари США, що за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення становило 3 836 104 гривен 47 копійки, а всього вирішено стягнути 5 154 685 гривен 70 копійок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року змінено і вирішено зменшити розмір стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25 березня 2011 року до 172856 доларів США, що становить 1381638 гривень, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року в частині стягнення пені змінено і вирішено зменшити розмір пені до 133500 доларів США, що складало 1067065 гривень, а всього з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вирішено стягнути 306356 доларів США, що за курсом НБУ складало 2448703 гривен 50 копійок. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Оскільки боржник ОСОБА_2 вказані вище судові рішення, що набрали законної сили, про стягнення з нього заборгованості не виконав і борг позивачу не повернув, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатами розгляду якого Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення від 26 лютого 2015 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 25 березня 2011року на суму 2452144 гривні звернуто стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі -покупцю на його власний розсуд. Виселено ОСОБА_2 з іпотечного майна та передано це майно в управління ОСОБА_1 . на період до його реалізації за визначеною процедурою продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року також набрало законної сили.

Оскільки боржник ОСОБА_2 так і не повернув позивачу суму заборгованості, позивач був змушений знайти покупця, який погодився придбати іпотечне майно, після чого звернутися до нотаріуса з проханням на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року посвідчити договір купівлі-продажу іпотечного майна.

Однак, виконати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року, реалізувати іпотечне майно і задовольнити свої грошові вимоги до ОСОБА_2 за договором позики позивач не зміг, оскільки на іпотечне майно різними державними виконавчими службами та правоохоронними органами були накладені обтяження, що перешкоджають і унеможливлюють укладення і нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу предмета іпотеки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київського ВП ГУНП в Харківській області, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звільнення іпотечного майна з-під арештів залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт посилається на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику застосування судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Орган виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з необхідністю встановлення кола осіб, в інтересах яких були накладені арешти, з-під яких позивач просить звільнити іпотечне майно, та залучення цих осіб до участі у справі, після відкриття провадження звернувся до суду із заявою про витребування інформації стосовно цих осіб. Після отримання інформації звернувся до суду з уточненою позовною заявою.

Апелянт не згоден з висновком суду про те неналежність поданих та наявних в матеріалах доказів, вказує, що фотокопії письмових доказів були надані позивачем до суду як додатки до позовної заяви, посилається на ст. 64, 95 ЦПК України, зазначає, що районний суд не постановляв ухвалу про витребування у нього оригіналів письмових доказів, які були надані ним до позову у фотокопіях, на підтвердження обґрунтованості його позовних вимог, у зв`язку з чим, суд безпідставно не врахував такі докази і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про звільнення іпотечного майна з-під арештів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 березня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року в складі судді Штих Т.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київського ВП ГУНП в Харківській області, третя особа - Державна реєстраційна служба України про звільнення іпотечного майна з-під арештів.

Зупинено дію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року до ухвалення постанови судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 березня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київського ВП ГУНП в Харківській області третя особа Державна реєстраційна служба України про звільнення іпотечного майна з-під арештів.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 40 хв. 02 квітня 2019 року.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 25 березня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач передав боржнику в позику 140500 доларів США, а боржник прийняв їх і зобов`язався повертати частинами по 3500 доларів США не пізніше 25 числа кожного місяця в період до 25 травня 2011 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 133500 доларів США не пізніше 25 червня 2011року.

В забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором позики від 25 березня 2011 року, боржник передав позивачеві в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С. І. за № 1002 .

Боржник не виконав у повному обсязі свій обов`язок з повернення позивачеві позичених у нього коштів за договором позики від 25 березня 2011 року, а повернув лише 3500 доларів США 06 травня 2011 року і 3 500 доларів США 01 червня 2011 року, а всього - 7 000 доларів США. Неповернутими залишилися кошти в сумі 133 500 доларів США. Оскільки позивач використав всі можливі визначені законом способи досудового врегулювання спору, які виявились недієвими, він змушений був звернутися в Московський районний суд м. Харкова з позовом до боржника ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року вказаний позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто на його користь з боржника ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 25 березня 2011 року в розмірі 164 967 доларів США, що за курсом НБУ станом на моменту ухвалення судом рішення становило 1 318 581 гривен 23 копійки, та штраф (пеню) в розмірі 479 933 долари США, що за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення становило 3 836 104 гривен 47 копійки, а всього вирішено стягнути 5 154 685 гривен 70 копійок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року змінено і вирішено зменшити розмір стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 25 березня 2011 року до 172 856 доларів США, що становить 1 381 638 гривень, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2013 року в частині стягнення пені змінено і вирішено зменшити розмір пені до 133 500 доларів США, що складало 1 067 065 гривень, а всього з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вирішено стягнути 306 356 доларів США, що за курсом НБУ складало 2 448 703 гривен 50 копійок. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Оскільки боржник ОСОБА_2 вказані вище судові рішення, що набрали законної сили, про стягнення з нього заборгованості не виконав і борг не повернув, ОСОБА_1 змушений був звернутися в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатами розгляду якого Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення від 26 лютого 2015 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, вирішено в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 25 березня 2011року на суму 2452144 гривні звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд. Виселено ОСОБА_2 з іпотечного майна та передано це майно в управління ОСОБА_1 . на період до його реалізації за визначеною процедурою продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року також набрало законної сили.

Позивача зазначає, що оскільки боржник ОСОБА_2 так і не повернув позивачу суму заборгованості, він був змушений знайти покупця, який погодився придбати іпотечне майно, після чого звернутися до нотаріуса з проханням на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року посвідчити договір купівлі-продажу іпотечного майна.

Однак, виконати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року, реалізувати іпотечне майно та задовольнити свої грошові вимоги до ОСОБА_2 за договором позики позивач не зміг, оскільки на іпотечне майно різними державними виконавчими службами та правоохоронними органами були накладені обтяження, що перешкоджають і унеможливлюють укладення і нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу предмета іпотеки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 45459264 від 10 жовтня 2015 року, та згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за: № 45687878 від 15 жовтня 2015 року, на квартиру АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотеці у позивача, накладено обтяження іпотечного майно - квартири АДРЕСА_1 : зареєстрованого Першою донецькою нотаріальною конторою за реєстровим № 1439079 арешту нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05 травня 2004 року; зареєстрованого Першою донецькою нотаріальною конторою за реєстровим № 1439122 арешту нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05 травня 2004 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11248253 арешту нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 26889840 від 02 червня 2011 року; зареєстрованого приватним нотаріусом Бакумовою А. В. за реєстровим № 11392781 арешту нерухомого майна за заявою Московського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова № 2-4721/11 від 13 липня 2011 року; зареєстрованого Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 12327851 арешту нерухомого майна за заявою Першого Київського ВДВС ОМУЮ на підставі постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29137343 від 24 січня 2012 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 12641281 арешту нерухомого майна за заявою СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківської області на підставі Постанови слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Михальської С.С. б/н від 19 червня 2012 року; зареєстрованого Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11573815 арешту нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі Постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 28508048 від 05 вересня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в зв`язку з неявкою в судове засідання позивача чи його представників, та наявністю суперечливих позовних вимог з різним колом відповідачів, наявністю позовних вимог, остаточно викладених 15 березня 2017 року та наявністю пояснень по позовних вимогах первинних (де зазначений зовсім інший склад відповідачів) вже від 27 вересня 2017 року, суд позбавлений можливості з`ясувати всі необхідні обставини для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до відповіді старшого державного виконавця Дзержинського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області Волошина В.В. від 17 серпня 2016 року арешт нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 28508048 від 05 вересня 2011 року, зареєстрований Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11573815 та арешт нерухомого майна за заявою Дзержинського ВДВС ХМУЮ на підставі постанови Дзержинського ВДВС ХМУЮ про арешт майна та заборони його відчуження ВП № 26889840 від 02 червня 2011 року, зареєстрований Харківською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 11248253 були накладені в рамках виконавчих проваджень, стягувачем за якими є ОСОБА_3 .

Згідно інформації, наданої Московським районним судом м. Харкова, арешт нерухомого майна за заявою Московського районного суду м .Харкова на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова № 2-4721/11 від 13 липня 2011 року, був накладений в рамках забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики згідно відповіді Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року.

Згідно наданої Київським ВДВС Одеського МУЮ інформації, а саме, відповіді начальника Київського ВДВС Одеського МУЮ Чернецької О.М. від 07 квітня 2016 року, арешт нерухомого майна за заявою Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ на підставі Постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 29137343 від 24 січня 2012 року, зареєстрований Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 12327851 був накладений в рамках виконавчого провадження, стягувачем за яким є КП ЖКС «Вузівський».

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області надало відповідь, в якій зазначено, що вони не мають можливості надати інформацію про осіб, в інтересах яких накладено арешт нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05 травня 2004 року, зареєстрований Першою донецькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1439122 та арешт нерухомого майна за заявою ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька на підставі Постанови ВДВС Кіровського РУЮ м. Донецька АА 446624 від 05 травня 2004 року, зареєстрований першою донецькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1439079, оскільки в них немає доступу до матеріалів виконавчого провадження та до архіву.

Частиною третьою ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Пунктом першим ч. 1 ст. 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Згідно вимог п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, враховуючи надану інформацію, та на підставі вказаних процесуальних норм, 15 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із уточненою позовною заявою, в яких зазначив відповідачами осіб, в інтересах яких були накладені арешти, з-під яких позивач просив звільнити майно, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП ЖКС «Вузівський», Київський ВП ГУНП в Харківській області. (а.с. 219-221 том 1).

Скориставшись своїм процесуальним правом ОСОБА_1 в поданій заяві від 07 червня 2017 року просив розглядати справу за його відсутності. (а.с. 8 том 2).

У своєму аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, Верховний Суд України відзначив, що наразі має місце неоднакова практика у судів щодо вирішення спорів про звільнення майна, що є предметом іпотеки, з-під арешту, накладеного державним виконавцем у процесі здійснення виконавчого провадження. У зв`язку з цим, Верховний Суд України зазначив, що суди повинні мати на увазі таке, що чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 60 Закону № 606-XIV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У силу положень ст. 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувана - заставодержателя.

Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягненні і боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. З ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, в редакції на час забезпечення позову Дзержинським та Московським районними судами м. Харкова, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Таким чином, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у абзаці 4 пункту 9 постанови від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина 1 статті 55).

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Як свідчать матеріали справи, заочним рішенням від 26 лютого 2015 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі і вирішено в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики від 25 березня 2011року на суму 2 452 144 гривні звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд. Виселено ОСОБА_2 з іпотечного майна та передано це майно в управління ОСОБА_1 . на період до його реалізації за визначеною процедурою продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року набрало законної сили.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що арешт нерухомого майна був накладений судом в порядку забезпечення позову.

Посилання суду першої інстанції на наявністю позовних вимог з різним колом відповідачів не може бути підставою для відмови у задоволені позову, оскільки ОСОБА_1 має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відповідно до вимог ст.. 3 ЗУ «Про іпотеку».

Разом з тим, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до вимог частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця не учасником виконавчого провадження).

З позовними вимогами про визнання права власності на спірне майно позивач не звертався.

З матеріалів справи не вбачається, чи існують незавершені виконавчі провадження з приводу стягнення з ОСОБА_2 за відповідними рішеннями суду, у зв`язку з чим не можливо дійти висновку яка норма права підлягає застосуванню .

Без встановлення фактичних обставин справи суд позбавлений можливості ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

З приводу позовних вимог щодо звільнення з-під арешту майна при наявності кримінально правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково; рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова