Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 572/17/17

провадження № 61-16192св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада

2017 року у складі судді Слободянюка Б. К. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів:

Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яку він придбав згідно договору купівлі-продажу від 21 жовтня

2011 року у ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_2 Вказану квартиру ОСОБА_2 зайняла та не звільняє, чим чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні цією квартирою. Вважав, що право власності на квартиру зареєстроване за ним, а тому правові підстави для користування квартирою у ОСОБА_2 відсутні.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд виселити

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якого протокольною ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року було залучено до участі у справі співвідповідачем, з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області

від 07 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 з квартири

АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання по розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не є ні власниками спірної квартири, ні членами сім`ї позивача - власника цієї квартири, а тому вони втратили право користування вказаним житлом і підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла. При цьому суд враховував, що згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі, а тому вона не чинить перешкоди власнику у користуванні цієї квартирою, тому позовні вимоги в частині її виселення визнав необґрунтованими.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що врахувавши, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, ні членом сім`ї позивача - власника цієї квартири, тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 втратив право користування вказаним житлом і підлягає виселенню з квартири без надання іншого житла, а ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі, а тому вона не чинить перешкоди власнику у користуванні цією квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов залишити без розгляду.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його представником було подано клопотання від 06 вересня 2017 року про розгляд позову у частині виселення з житлового приміщення ОСОБА_3 за відсутності його та його представника. Щодо позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 , то таке клопотання не подавалось. Він та його представник у судові засідання 06 вересня 2017 року та 07 листопада

2017 року не з`являлись, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд позову в частині виселення ОСОБА_2 за їхньої відсутності не подавали. Тому висновки апеляційного суду про те, що у судовому засідання були повністю підтримані позовні вимоги не відповідають обставинам справи. Вважав, що позовна заява щодо виселення

ОСОБА_2 мала бути залишена без розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди не встановили правової підстави на якій він проживав у проданій ним квартирі з 21 жовтня 2011 року. У вересні 2017 року він досягнув згоди з позивачем, що у спірній квартирі залишиться проживати його дружина та малолітні діти. Судами ухвалені рішення про виселення особи, яка фактично не проживає у спірному житловому приміщенні, а тому не може порушувати прав позивача.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_3 у якому він просив залишити касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу

від 21 жовтня 2011 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 1365.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 27 липня 2017 року залишено без змін, відмовлено в задоволенні позову

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , договору купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 від 21 жовтня 2011 року, недійсним.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 31814698

від 27 жовтня 2011 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з останньою відміткою в будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в квартирі АДРЕСА_1 вказана квартира знаходиться у користуванні ОСОБА_4

Відповідно до акта обстеження та встановлення факту проживання

від 09 лютого 2017 року квартири

АДРЕСА_1 комісією встановлено, що за вказаною адресою не зареєстрованого нікого, фактично за цією адресою проживає ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України

від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цc14.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що новий власник вказаної квартири ОСОБА_4 не може користуватись належним йому на праві власності житловим приміщенням, оскільки у ньому проживає ОСОБА_3 Належні правові підстави для користування вказаною квартирою ОСОБА_3 відсутні.

ОСОБА_3 після продажу вказаної квартири втратив право користування нею, оскільки не є членом сім`ї нового власника.

Доводи касаційний скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта