ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/470/19 Справа № 205/3907/16-ц Головуючий у першій інстанції: Скрипник К.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровськпромбуд», Дніпровська міська рада, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона зареєстрована у якості проживаючої 28.09.2013 року у кімнаті АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлову площу №51 від 26.09.2013 року. Однак, відповідачі зайняли спірну кімнату без належних правових підстав, перешкоджаючи позивачу у вселенні та користуванні даним житловим приміщенням. Тому позивач просила зобов'язати відповідачів звільнити кімнату АДРЕСА_1 не чинити позивачу перешкоди у доступі та користуванні даним житловим приміщенням та стягнути з них судові витрати.

Із зустрічною позовною заявою звернулась ОСОБА_3, обґрунтовуючи її тим, що ордер №51 від 26.09.2013 року на ім»я ОСОБА_4 був виданий Державним підприємством ВАТ транспортного будівництва «Дніпротрансбуд», діяльність якого припинилась, однак гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю ТОВ «Дніпровськпромбуд». Про те, що ніяких розпоряджень ТОВ «Дніпровськпромбуд» щодо надання житлового приміщення у зазначеному гуртожитку на ім»я ОСОБА_4 не надавалось свідчить довідка ТОВ «Дніпровськпромбуд» від 02.12.2016 року. Крім того, спірний ордер втратив свою дію, оскільки закінчився строк його дії та не може бути підставою для вселення позивача у житлове приміщення. Позивач за зустрічним позовом просила визнати недійсним ордер №51 від 26.09.2013 року, виданий Державним підприємством Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Дніпротрансбуд» «Житлово-експлуатаційне управління» на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 5-7 т.2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 26 грудня 2017 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (а.с. 39-42, 46 т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні її позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_4

Із апеляційною скаргою на вказане вище рішення також звернулась ОСОБА_3, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення даного позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою ОСОБА_4 (а.с. 19 т.3), поштовими повідомлення про вручення судових повісток ОСОБА_3 та Дніпровській міській раді, які долучені до матеріалів справи. Від ОСОБА_3 надійшла заява від 31.01.2019 року про розгляд справи без її участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що Гуртожиток АДРЕСА_1 є власністю та знаходиться на балансі ТОВ «Дніпровськпромбуд», згідно переліку нерухомого майна №12/7-1942 від 07.07.1999 року виданого Регіональним відділенням по Дніпропетровській області Фонду державного майна України, що підтверджується, зокрема, листом Дніпропетровської міської ради №8/13-961 від 05.08.2014 року (а.с.15 т.2), листом ТОВ «Дніпровськпромбуд» №01/12 від 09.08.2018 року (а.с. 225 т.2).

Згідно копії паспорту ОСОБА_3 серії НОМЕР_1, виданого Ленінським РВ у м. Дніпропетровську 04.09.2015 року, вона зареєстрована у якості проживаючої з 07.02.1997 року у кімнаті АДРЕСА_2 (а.с. 230 т.2).

Також встановлено, що кімнатою АДРЕСА_1 з 2009 року користуються ОСОБА_5, ОСОБА_3 без відповідного ордеру, що визнано сторонами.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2009 року по 10 липня 2012 року, що підтверджується копією рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2012 року у справі №2/424142012 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (а.с. 66 т.1).

26 вересня 2013 року ВАТ «Дніпротрансбуд», правонаступником якого є ТОВ «Дніпровськпромбуд» (а.с. 53 у т. 1), на ім`я ОСОБА_7 видано ордер №51 на право зайняття кімнати НОМЕР_2 в гуртожитку АДРЕСА_1 на одну особу (а.с. 48 т.1). На час видачі вказаного ордеру кімната НОМЕР_2 в гуртожитку АДРЕСА_1 не була вільною, згідно викладених вище обставин.

Відповідно до листа ТОВ «Дніпровськпромбуд», №01/12 від 09.08.2018 року, згідно рішення керівництва ТОВ «Дніпровськпромбуд» кімната №88 надана гр. ОСОБА_3 29.01.1986 року; ОСОБА_3 та члени її родини «ніякого відношення» до кімнати НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 не мають (а.с. 225 т.2).

Однак, апеляційним судом встановлено, що ТОВ «Дніпровськпромбуд» до осіб, що без належних правових підстав проживають у кімнаті АДРЕСА_1 не зверталось до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном чи з будь-яким іншим позовом щодо звільненні вищевказаної кімнати.

Апеляційним судом встановлено, що з 2013 року між сторонами справи існує конфлікт щодо користування вищевказаною спірною кімнатою гуртожитку, що підтверджується, зокрема, матеріалом ЄО №16458 від 21.11.2013 року за зверненням ОСОБА_3, матеріалами кримінального провадженням за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_5 від 11.11.2013 року, матеріалом ЖЄО від 24.01.2017 року за зверненням ОСОБА_3, матеріалами кримінального провадженням за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України за заявою ОСОБА_3 за 2017 рік; вказані матеріали оглянуті судом апеляційної інстанції у судовому засіданні, що підтверджується протоколом та звукозаписом процесу.

Статтею 127 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

За змістом ч. 2 ст. 128 ЖК жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно статті 129 ЖК на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЖК ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Частиною 2 вказаної вище статті встановлено, що вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Також, згідно пункту 9 розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, яке було чинним на нас виникнення спірних правовідносин, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Пунктом 10 вказаного вище Положення визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Відповідно до пункту 14 розділу III Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, яке було чинним на нас спірних правовідносин, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Тому, хто вселяється в гуртожиток, вказується надана жила площа, видаються необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу в гуртожиток. Він повинен бути ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку, правами й обов'язками мешканців гуртожитку.

Розділом VII Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, яке було чинним на нас спірних правовідносин та втратило чинність 19.08.2015 року, передбачено порядок виселення з гуртожитків, зокрема, за змістом пункту 40 якого, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання власником спірного нерухомого майна віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Однак, при видачі ордеру ОСОБА_4 на зайняття кімнати НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 власник гуртожитку не вирішив питання про виселення відповідачів за первісним позовом, тобто спірна кімната не була вільною.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що правомірність вселення відповідачів за первісним позовом до кімнати НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 та користування відповідачами вказаною кімнатою власником гуртожитку в судовому порядку не оспорюється; враховуючи, що ОСОБА_4 отримала ордер на вселення в кімнату гуртожитку, яка не була вільною; приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 не є власником спірної кімнати, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення первісної позовної вимоги про зобов»язання відповідачів не чинити ОСОБА_4 перешкод у користування кімнатою у гуртожитку, звільнення кімнати.

Колегія також зауважує, що доказів звернення ОСОБА_4 до керівництва гуртожитку №1 по вулиці Караваєва в м.Дніпрі, до власника гуртожитку, балансоутримувача ТОВ «Дніпровськпромбуд» з приводу перешкод у вселенні до кімнати НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 - суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Разом з тим, ордер на жиле приміщення, у випадку його видачі на зайняте жиле приміщення, може бути визнаним недійсним лише, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.

Враховуючи викладене, встановивши, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 з 07 лютого 1997 року зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_2, - відсутні підстави для задоволення її зустрічного позову про визнання недійсним ордеру №51 від 26.09.2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 на зайняття кімнати НОМЕР_2 вказаного гуртожитку, адже ОСОБА_3 не доведено порушення її права чи охоронюваного законом інтересу, оскільки кімната НОМЕР_2 у користування ОСОБА_3 у передбачений законом спосіб не виділялась.

Колегія звертає увагу, що власник вказаного вище гуртожитку ТОВ «Дніпровськпромбуд» до участі у справі у якості відповідача не залучався, будь-які позовні вимоги до нього у даній справі не пред»являлись.

Отже, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді