Справа № 159/4322/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/501/19 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

секретар судового засідання Савчук О.В.

за участю: представника позивача Зімзюліна В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на обов"язкову частку у спадковому майні за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в липні 2014 року звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору приватні нотаріуси Ковельського міського нотаріального округу Данилевич Оксана Іванівна, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним, видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом, стягнення моральної шкоди. Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батьком ОСОБА_4 складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І. Вважає, що укладення заповіту було проти волі спадкодавця з використанням його безпорадного стану. ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на усе його майно, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 . 18 квітня 2012 року відповідач подав приватному нотаріусу Ваврищук В.С. заяву про прийняття спадщини по заповіту. Після смерті батька вона являється спадкоємцем першої черги за законом і подала приватному нотаріусу у встановлений строк заяву про прийняття спадщини. Крім цього, з підстав ст. 1241 ЦК України вона має обов`язкове право на 1/2 частину спадкового майна, бо являється інвалідом дитинства другої групи. Внаслідок неправомірних дій відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн.

Просила, з врахуванням заяви від 06 жовтня 2014 року, ухвалити рішення, яким заповіт ВРК НОМЕР_1 418645 ОСОБА_4 , засвідчений приватним нотаріусом Данилевич О.І. у спадковому реєстрі 12.05.2011 року за № 983, визнати недійсним. Зобов`язати приватного нотаріуса Ковельського нотаріального округу Ваврищук В.С. видати їй свідоцтво про право власності на спадщину за законом, що належить ОСОБА_4 в повному обсязі на підставі поданої нею заяви про прийняття спадщини за законом, як спадкоємцю першої черги. Стягнути з ОСОБА_2 в її користь відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України 5000 грн. моральної шкоди. Визнати за нею право власності на обов"язкову частину спадкової квартири та іншого майна в порядку спадкування за законом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року позов у даній справі задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . В решті позову - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року рішення Ковельського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року в даній справі в частині задоволених вимог скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадщині, після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цвільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року скасоване в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, в частині, яка не скасована рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишити без змін.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 20 лютого 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на обов`язкову частку у спадковому майні відмовлено повністю.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушені норми процесуального законодавства та норми матеріального права, рішення є незаконним. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на розгляд Луцькому міськрайонному суду.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

12 травня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, за умовами якого заповів все належне йому майно, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , своєму братові, відповідачу по справі. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І., зареєстрований в реєстрі за № 983.

18 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_1 особисто подала 18 квітня 2012 року приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 У даній заяві зазначено, що зміст заповіту, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Данилевич О.І. 12 травня 2011 року за реєстровим № 983 від імені ОСОБА_4 їй відомий. Повідомила, що згідно ст. 1241 ЦК України, вона не має права на обов`язкову частку у спадщині, поскільки на час смерті батька вона не є неповнолітньою чи непрацездатною особою. Крім неї інших спадкоємців, передбачених законом немає. Зміст ст. ст 1241, 1269 ЦК України їй нотаріусом роз`яснено.

Дані обставини підтверджуються спадковою справою № 5/2012, заведеною після смерті ОСОБА_4

Відповідно до ст 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 2 ст 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Виходячи з норми ст. 1241 ЦК України, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкуються незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 11/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» міститься визначення терміну «непрацездатні громадяни». Так, непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Положення про медико соціальну експертизу, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

У пункті 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 № 1317 передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи. Відповідно до п. 8 цього ж Положення датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

У розумінні статті 1 Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» медико-соціальна експертиза це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність, як міра втрати здоров`я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на день смерті батька, була повнолітньою.

Згідно до довідки до акту огляду МСЕК від 08 жовтня 2012 року сер. ВЛН № 0108182 ОСОБА_1 08 жовтня 2012 року вперше очно була встановлена друга група інвалідності; причина інвалідності інвалід з дитинства; інвалідність встановлена на строк до листопада 2013 року. Дата чергового переогляду 08 жовтня 2013 року. У даній довідці зазначено , що протипоказана робота з психоемоційним навантаженням.

Відповідно до довідок Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 від 26.09.2012 року, 24.03.2014 року ОСОБА_1 . знаходиться на обліку в лікарні з 04 грудня 1991 року. Однак дані, про те, що вона була визнана інвалідом дитинства станом на 13 квітня 2012 року немає.

Також відсутні дані про отримання нею пенсії, як особою з інвалідністю станом на 13 квітня 2012 року.

ОСОБА_1 не була непрацездатною особою, не була визнана особою з інвалідністю станом на 13 квітня 2012 року, а згідно ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Встановлення позивачу другої групи інвалідності з причиною «інвалід дитинства» з необхідністю повторного проведення огляду, вже після смерті спадкодавця, не є підставою для визнання її непрацездатною на момент смерті ОСОБА_4

Суд першої інстанції ухвалами від 06.06.2016 року, 17.05.2017 року призначав по даній справі судові експертизи, на вирішення яких ставив питання чи була непрацездатною позивач на час смерті її батька ОСОБА_4 і чи відповідає така непрацездатність інваліду дитинства 2 групи, а також 01.11.2018 року судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої ставив питання чи мала позивач на час смерті її батька ОСОБА_4 психічні розлади, які згодом стали підставою для встановлення їй групи інвалідності. Проте, Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України (м. Київ) дані ухвали повернуті без виконання, оскільки поставлені питання виходять за межі повноважень експертів.

Оскільки позивачем не доведено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 вона була непрацездатною особою, а тому відсутні підстави пердбачені ст.1241 ЦК України для визнання її такою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині та задоволення вимоги про визнання її права власності на обов`язкову частину спадкової квартири та іншого майна в порядку спадкування за законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. У апеляційній скарзі позивач не погоджується також і з відмовою в задоволенні її вимог щодо визнання заповіту недійсним та відшкодування моральної шкоди. Ці вимоги не були предметом розгляду даної справи, оскільки спір щодо цього був вже вирішений Ковельським міськрайонним судом рішенням від 14 травня 2015 року, яке набрало законної сили.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: