Справа№ 328/1039/19
30.05.2019
30 травня 2019 року м. Токмак
Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Гавілей М.М., за участю секретаря судового засідання Королькової К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог Виконавчого комітету Токмацької міської радипро визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог Виконавчого комітету Токмацької міської радипро визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилаються на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50817902.
Відповідно до довідки № 13 виданої головою правління ОСББ «Надія» від 09.04.2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (невістка колишньої власниці квартири).
Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без її участі. У разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, відповідно до ст.128 ЦПК України; відзив на позов не надала, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за її відсутності не надходило.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, покладаючись при вирішенні справи повністю на розсуд суду.
Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50817902 від 25.12.2015 року.
Відповідно до довідки № 13 виданої головою правління ОСББ «Надія» №13 від 09.04.2019 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Факт не проживання з 2015 року відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджено довідкою ОСББ «Надія» №13 від 09.04.2019 року.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже, закон встановлює пріоритет праввласника житла над правами інших осіб щодо нього.
В пункті 34 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Судом встановлено, що відповідач є членом сімї колишнього власника квартири, не є співвласником квартини, з 2015 року в квартирі без поважних причин не проживає, однак залишається бути зареєстрованою за вказаною адресою, не приймає участі у витратах на утримання квартири, сплаті комунальних послуг, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, чим порушує права позивача на володіння, користування і розпорядження належним їй майном.
Відповідач не спростувала обставини, викладені у позовній заяві.
За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Суд вважає, що є підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Крім того, право відповідачем не оспорюється.
Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь позивача, що складають 768,40 грн. судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 150. 156, 157 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 223, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог Виконавчого комітету Токмацької міської радипро визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: