Справа № 127/6575/17
Провадження № 22-ц/801/913/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуСправа № 127/6575/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року, ухвалене суддею Король О.П. в м. Вінниці (повне рішення складено 04 березня 2019 року) та додаткове рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2019 року, ухвалене суддею Король О.П. в м. Вінниці (повне рішення складено 11 березня 2019 року) в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про виділ частки із спільного сумісного майна, про визнання права власності на майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

28 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила: - встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі статі 74 СК України, просила поділити майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , виділивши їй половину цього майна, а саме:

- 1/2 вкладу на депозитному рахунку № НОМЕР_1 від 15.10.2015, що знаходиться в ПАТ КБ «Приватбанк» 16 400 доларів США;

- визнати за нею право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом будинку, розташованого в АДРЕСА_2 ;

- поділити вміст банківського сейфу № 42 за договором приєднання до умов і правил надання банківських послуг № 0054, що знаходиться в ПАТ КБ «Приватбанк» м. Вінниця, вул. АДРЕСА_2 , 29.

У додатковій позовній заяві ОСОБА_2 просила також визнати за нею право приватної власності на майно, яке є спільним сумісним майном подружжя, на загальну суму 44000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 01.10.2016 помер ОСОБА_4 . З ОСОБА_4 позивач проживала однією сім`єю з 2010 року до дня його смерті. Ні ОСОБА_4 , ні позивач у період спільного проживання в інших шлюбах не перебували.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшло нерухоме та рухоме майно: квартира АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_4 заповів позивачці; депозитний рахунок, що розміщений в ПАТ КБ «Приватбанк»; вміст банківського індивідуального сейфу для зберігання цінностей і документів в ПАТ КБ «Приватбанк»; незавершене будівництво будинку на земельній ділянці розташованої в АДРЕСА_2 , та майно в зазначеній квартирі АДРЕСА_4 .

Спадщину прийняли дві дочки від попередніх шлюбів ОСОБА_4 : ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які у жовтні 2018 року звернулися до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просили в порядку спадкування визнати за ними право власності в рівних частках, по 1/2 частці за кожною, на спадкове майно на загальну суму 120 000 грн. та зобов`язати ОСОБА_2 передати зазначене майно у володіння ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в ході виконання державним виконавцем ухвали суду про забезпечення позову, ним здійснено опис рухомого майна, що перебуває в спірній квартирі АДРЕСА_4 . Описане державним виконавцем майно належало ОСОБА_4 , а тому входить до складу спадщини. Позивачі за зустрічним позовом у визначений законом шестимісячний термін після смерті батька подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а тому є спадкоємцями першої черги за законом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2010 року по 01 жовтня 2016 року.

Виділено на праві приватної власності ОСОБА_2 частину майна з описом кожної одиниці, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 на загальну суму 56 200 грн. Решта майна виділено на праві приватної власності відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на загальну суму 56 200 гривень.

Розділено вміст банківської скриньки № 42 Пироговського відділення АТ КБ «Приватбанк» та виділено ОСОБА_2 кошти із зазначенням номінальної вартості купюр - 500 Євро та 115 доларів США. Відповідно виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кошти - 500 Євро та 116 доларів США.

Вартість зберігання грошових купюр у банківській скриньці №42 Пироговського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» покладено на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в рівних частках.

Розділено депозитний вклад за договором №SAMDNWFD600 від 18 квітня 2016 року про розміщення та погашення ощадного депозитного сертифікату та визнано право власності за ОСОБА_2 на 10 000 тисяч доларів США за вказаним договором. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 10 000 тисяч доларів США за вказаним депозитним договором.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 та в решті позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат із сплати судового збору 3000 грн., за надання правової допомоги по 3000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках судові витрати із сплати судового збору 920 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката 9000 грн. В задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 березня 2019 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, і ухвалити рішення про повне задоволення зустрічного позову.

Апелянт мотивує скаргу тим, що під час судового розгляду факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу позивачем не доведено. Не доведено позивачем також обставини придбання разом із ОСОБА_4 . спірного майна внаслідок спільної їх праці за спільні кошти, зокрема це стосується коштів на депозитному рахунку, вмісту індивідуального сейфу, участь позивача у витратах на будівництво будинку. З приводу майна в спірній квартирі АДРЕСА_4 , то апелянт вважає, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги мають право в рівних частках на все майно, яке зазначено в постанові державного виконавця про опис та арешт рухомого майна.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Лапченко ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, встановивши факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією с сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу та встановивши майно, яке було придбане та створено за час їх спільного проживання, провів реальний поділ цього майна виділивши позивачу 1/2 частину майна, а решту частину майна в рівних частинах виділив відповідачам.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції в частині доведеності факту проживання однією сім`єю, і, вчинивши таким чином поділ майна, суд прийшов до висновку про наявність у позивача права на половину встановленого майна майна, що було їх спільною сумісною власністю. Однак, колегія суддів не погоджується з необхідністю поділу цього майна між позивачем та відповідачами, так як ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 з ОСОБА_3 не просили у позовах поділити спірне майно за первісним позовом, а майно в квартирі АДРЕСА_3 по бульвару Свободи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просили не ділити, а визнати за ними права власності в рівних частинах на все рухоме майно.

На переконання колегії суддів, ОСОБА_2 при розгляді цієї цивільної справи довела факт проживання її з ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу останні шість років які передували смерті ОСОБА_4 . Зокрема, показаннями свідків, які зазначені у рішенні суду, в якому є детальний та послідовний виклад обставин життя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і які є детальними настільки, наскільки це можливо, адже у ОСОБА_2 з ОСОБА_4 були ще й приватні інтереси, які вони могли не «афішувати», про що наголошував в скарзі апелянт. Показання давали свідки, які були друзями, колегами або особами, які допомагали в тих чи інших життєвих питаннях ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , і допомагали їм як подружжю. Їх свідчення не протирічать одні одним.

Зміст довідок, які надавала позивач для обґрунтування свої вимог, відповідачами не спростовані, як і не спростовані обставини, зазначені в показаннях свідків.

Колегія суддів, дослідивши всі обставини у справі, в тому числі родинні відносини спадкодавця з спадкоємцями, вважає, що відповідачам складно спростувати інформацію, надану свідками чи ту, що міститься в довідках, так як відповідачі не лише не проживали з ОСОБА_6 , але не підтримували з ним спілкування аж до часу його смерті. Проти цього не заперечував в судовому засіданні представник відповідачів, стверджуючи при цьому про важкий характер спадкодавця.

Фотокартки, які є в матеріалах справи із зображенням ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , зроблені за час їх спільного проживання, і свідчать про їх близькі та теплі стосунки, які на переконання суду, були щирими. Можна зробити впевнений висновок, що ОСОБА_4 за життя заповідав квартиру ОСОБА_2 саме як дружині, хоча цього не зазначено в заповіті, про що говорив представник відповідачів.

Рішення суду першої інстанції в цій частині обґрунтоване, висновки суду базуються на доказах, яким суд дав належну оцінку, отже, в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Що стосується спору з приводу майна вказаного в первісному та зустрічному позові, то рішення в цій частині слід скасувати, і із врахуванням підстав позовів та принципу диспозитивності, ухвали нове рішення.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання.

Як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_2 , вимоги її позову це вимоги не про поділ майна між спадкоємцями в порядку спадкування, а про визначення її частки у спільному сумісному майні. Майно, яке вказане у її позові, як нерухоме, так і рухоме, було набуте, придбано та створене в період їх спільного проживання.

Потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п. 37 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Беззаперечним фактом є наявність спору між ОСОБА_2 та спадкоємцями першої черги, які протягом шести місяців подали заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 , і існує спір з приводу майна, яке фактично зареєстроване за ОСОБА_4

У відповідності до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Колегія суддів при вирішенні даного спору вважає за необхідне застосувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р., в якому говориться про дію абсолютної презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Отже, ОСОБА_2 на законних підставах звернулась з даним позовом до суду, стверджуючи, що за життя разом з ОСОБА_4 набули, придбали та створили майно, яке є їх спільною сумісною власністю, і як наслідок, ОСОБА_2 має право на частку у цьому майні, яка складає половину всього майна, зазначеного в позові.

Відповідачі за позовом ОСОБА_2 , які є спадкоємцями першої черги, заперечують проти вимог позову в повному обсязі, стверджуючи при цьому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживали однією сім`єю, а ОСОБА_2 не довела, що своєю працею чи коштами зробила внесок в придбані спірного майна.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (згадана постанова ВП ВС № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.). Цей висновок повністю узгоджується із вимогами ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачі, які не проживали з ОСОБА_4 та з ним не спілкувались до дня його смерті, своїми запереченнями фактично переклали тягар доказування лише на позивача, при цьому, вони не зазначали обставин, які спростовують мотиви позову та не надали жодного доказу, який би в категоричній формі спростовував твердження позивача.

Враховуючи дію презумпції спільності права власності на майно осіб, які проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, та те, що відповідачі не змогли спростувати обставини, якими обґрунтовується позов ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 має право, як співвласник майна, на половину всього майна, титулованим власником якого був ОСОБА_4 на день його смерті.

Встановлено, що за час їх спільного проживання ОСОБА_4 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 квітня 2016 року відкрито особовий рахунок на який було зараховано вклад, розміщеного на ощадному (депозитному) сертифікаті, розмір якого склав 20 000 доларів США.(а.с. 125 Т.1)

Також, ОСОБА_4 в цей період (вересень 2016 року) на підставі договору взяв в тимчасове користування індивідуальний сейф № 42 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.127-128 Т.1), в якому, як встановлено судом першої інстанції (протокол огляду речових доказів за місцем знаходження (а.с. 121-123 Т.1), знаходяться кошти в іноземній валюті НОМЕР_2 та 231 долар США.

В квартирі АДРЕСА_3 , державним виконавцем описано та арештовано майно побутового характеру, яке заначено в його постанові про опис та арешт майна боржника від 04.10.2017 року (а.с.166-167 Т.1): кухонний комплект коричневого кольору (складається з шести підвісних шаф, шести напольних робочих тумбочок, з`єднаних стільницею світло-пісочного кольору); газова плита білого кольору «Бош»; витяжка білого кольору «Кайзер»; двохкомпресорний холодильник білого кольору «Атлант»; стіл кухонний з чотирма стільцями коричневого кольору; кухонний куточок; пральна машина «Бош» білого кольору; підвісна шафа у ванній кімнаті білого кольору; дзеркало у ванній кімнаті; набір меблів у коридорі кольору ольхи (п`ять шаф, п`ять антресоль, взуттєва тумба); меблі вітальної кімнати, що складаються з цільного шафи, полиці, пенал, шафа для посуду, полиці для книжок; сейф світло-коричневого кольору з одними дверцятами; м`який гарнітур, що складається з розкладеного дивану світлого кольору та двох крісел; електричну м`ясорубку «Кенвуд» сріблястого кольору; кухонний комбайн + блендер «Браун»; музичний центр «Соні» з двома колонками чорного кольору; телевізор чорного кольору «Тошиба»; люстра з п`яти ламп; спальний гарнітур, що складається з трюмо (дзеркало + три шухляди), двоспального ліжка, двох тумб ліжкових та одежної шафи трьохстворчатої коричневого кольору; телевізор «Актра» сріблястого кольору; тюнер до телевізора + приставка Т2 Сет інтеграл; скляний стіл під телевізор з трьох поличок; вітродув «Браун»; люстра з 3-ма лампами; кухонний стіл з двома табуретами і хромованими ніжками; праска «Філіпс» білого кольору; плафони з трьох рожків у кількості 2 шт (коридор).

Позивачі за зустрічним позовом зазначили вартість кожної одиниці згаданого рухомого майна. Відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 , не заперечувала наявності такого майна та вартість майна в цілому, і кожної речі окремо. Вартість всього майна за підрахунками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 становить 120 000 грн. Вказане майно стало предметом спору за зустрічним позовом.

Однак, Лапченко М ОСОБА_7 у своїй додатковій позовній заяві (а.с 240 Т.1) просила виділити їй на праві власності половину вказаного рухомого майна, як її частку у спільному сумісному майні, при цьому вказала на конкретні речі, а саме кухонний комплект; газову плиту «Бош»; витяжку «Кайзер»; холодильник «Атлант»; стіл кухонний з чотирма стільцями; пральну машину «Бош»; люстру з 5 ламп; спальний гарнітур; електричну м`ясорубку «Кенвуд»; кухонний комбайн «Браун»; музичний центр «Соні»; скляний стіл під телевізор; кухонний м`який куточок; тюнер до телевізора; люстру (3 лампи); плафони з трьох ламп у кількості 2 шт.

Вартість майна, яке просила виділити для себе ОСОБА_2 склала 44000 грн., що становить менше половини вартості всього зазначеного рухомого майна.

Колегія суддів прийшла до висновку, що за ОСОБА_2 , слід визнати право власності на одну другу частину вищезгаданого майна: на кошти на депозитному рахунку, на валютні цінності в індивідуальному сейфі та на речі в квартирі, про які просила ОСОБА_2 ..

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 , то колегією суддів було встановлено, що суд першої інстанції, при розгляді даної справи, не розглянув по суті заяву ОСОБА_2 про залишення без розгляду її позовної вимоги про визнання за нею право власності на цю квартиру. Ця заява була прийнята судом першої інстанції, і як наслідок суд, фактично розглянув її по суті і відмовив в задоволенні цієї вимоги.

Цим самим був порушений один із принципів цивільного судочинства диспозитивність (ст.13 ЦПК України), що може потягнути за собою порушення прав позивача, а від так, це процесуальне порушення повинно бути усунуто при перегляді справи в апеляційному порядку, навіть у випадку не оскарження в цій частині рішення суду.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 257 цього Кодексу. Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду (п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України).

Тому, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування в цій частині рішення суду першої інстанції, і цю вимогу ОСОБА_2 залишити без розгляду.

Також суд першої інстанції, припустився ще однієї процесуальної помилки, яка теж полягає в порушенні судом принципу диспозитивності в частині однієї із вимог.

ОСОБА_2 , крім інших вимог, просила визнати за нею право власності на незавершене будівництво будинку. Як видно з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції розглянув вимогу про визнання права власності на будинок (а не на завершене будівництво).

Хоча ОСОБА_2 не оскаржувала рішення суду першої інстанції, це рішення оскаржили спадкоємці ОСОБА_4 , і їх апеляційна скарга стосується також мотивів відмови суду першої інстанції в частині вимог позову про визнання права власності на будинок.

В даному випадку, при наявності апеляційної скарги на рішення суду в цілому та при встановленні факту порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності судочинства, колегія суддів вважає, що не буде порушенням процесуального закону в частині меж розгляду апеляційної скарги, так як апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги в разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права (ст. 367 ЦПК України).

Враховуючи, що суд першої інстанції фактично розглянув вимогу, яка не заявлялась позивачем, апеляційний суд в межах своєї компетенції вправі виправити помилку суду першої інстанції, і переглянути справу в частині вимоги, яка не була розглянута.

ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на незавершене будівництво будинку.

Стаття 331 ЦК України регламентує випадки набуття права власності на об`єкти незавершене будівництво, зокрема, ч. 2 статті передбачає, що право власності на новоутворене нерухоме майно (житлові будинки), виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва.

Отже, законом не передбачено визнання права власності на незавершене будівництво, у зв`язку з чим, вимоги позову в тій формі в якій вони заявлені - про визнання права власності на незавершене будівництво, не підлягають задоволенню, але право позивача на майно повинно бути захищене способом максимально наближеним до суті спору.

Колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача.

Очевидним є порушення права власності позивача на майно, оскільки під час спільного проживання з ОСОБА_4 вони разом прийняли рішення про початок будівництва будинку в с. АДРЕСА_2 та разом розпочали це будівництво. Всі дозвільні документи на будівництво та документи про початок будівництва (в т.ч. проект) оформлені на ОСОБА_4 , який раптово після важкої хвороби помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійде, спірне незавершене будівництво.

ОСОБА_2 звернулась до суду із цією вимогою, не взявши до уваги норми ст. 331 ЦК України, а від так, в судовому засіданні не було встановлено, які матеріли та яке обладнання було застосовано при будівництві будинку.

За таких обставин, на думку колегії суддів, склалась ситуація, коли при вирішенні цього спірного питання, слід взяти до уваги роз`яснення Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якій говориться, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Встановлено, що будівництво будинку в с. Бохоники проводилось згідно із законом. Про це свідчить те, що будівництво здійснювалось на земельній ділянці з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку», яка належить ОСОБА_4 на праві власності. Також про законність будівництва свідчить факт наявності документів на будівництво, а саме, повідомлення про початок виконання будівельних робіт, будівельний паспорт, ескіз намірів забудови земельної ділянки, технічний паспорт. Судом не встановлено обставин, які б стверджували про самочинність такого будівництва.

Отже, це спірне питання слід вирішити з врахуванням норм цивільного законодавства про момент виникнення в особи права власності на незавершене будівництво та норм спадкового права.

Хоча ОСОБА_2 в силу ст.ст. 1261-1265 ЦК України не є спадкоємицею першої черги, вона має право на половину всього майна набутого ними за час спільного проживання, в порядку ст. 74 СК України. Оскільки будинок в АДРЕСА_2 є незавершеним будівництвом, яке було розпочате разом із ОСОБА_4 , який за документами являється забудовником, і спір з приводу цього майна виник після його смерті, то порушене право власності ОСОБА_2 на незавершене будівництво підлягає захисту шляхом визнання за нею половину прав та обов`язків забудовника.

Що стосується вимог зустрічного позову, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги, просили визнати за ними в рівних частках право власності на все майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 .

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Звертаючись до суду, позивачі за зустрічним позовом не обґрунтували наявність спору, тобто не вказали про існування дійсних перешкод при оформлені спадкових прав на рухоме майно в нотаріальному порядку, не обґрунтували в чому полягає порушення їх прав, як спадкоємців, а також вони не висувають вимоги про поділ спадщини між спадкоємцями (ст. 1278 ЦК України), зокрема, про виділ частки спадкоємця в натурі.

Висуваючи вимогу про визнання за ними право власності, позивачі за зустрічним позовом не зазначають ні в зустрічному позові, ні в своїх поясненнях правове підґрунтя таких вимог. При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 лише зазначили в зустрічному позові про наявність їх права на майно, як спадкоємців першої черги.

Твердження апелянта про те, що суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, мав установити не лише факт спільного проживання, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної правці, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

По-перше, ОСОБА_2 звертаючись до суду не просила поділити майно подружжя, а просила виділити її частку у спільному сумісному майні.

По-друге, апелянт не бере до уваги дію абсолютної презумпції спільності права власності осіб, які проживають однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, і не врахував обов`язок особи яка заперечує, спростувати цю презумпцію.

Одним із основних мотивів заперечень проти позову та мотивів апеляційної скарги, є те, що ОСОБА_2 не надала жодного належного доказу наявності у неї джерела походження коштів, що перебувають на депозитному рахунку та в індивідуальному сейфі, кошти на будівництво будинку в с АДРЕСА_2 , однак, такі мотиви свідчать лише про неспроможність відповідачів іншим шляхом спростувати обставини набуття спірного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період їх спільного проживання.

Але слід зазначити, що згадуючи про невеликий розмір зарплати ОСОБА_2 , апелянт упускає факт невеликих заробітків і у ОСОБА_4 , зарплата якого за розміром прирівнюється до зарплати ОСОБА_2

ОСОБА_2 в судовому засіданні надавала пояснення з приводу джерела спільних доходів, їх розміру, зокрема, про накопичення нею коштів ще до зустрічі з ОСОБА_4 , про доходи від неодноразових організацій нею свят (корпоративів), які мали не офіційний характер, про доходи від продажу як нею, так і ОСОБА_4 власного майна (речей) під час їх спільного проживання, і тим самим накопичували капітал для придбання спірного майна. В свою чергу апелянт в особі представника, з цього приводу не надав жодного пояснення.

Всі пояснення ОСОБА_2 узгоджувались з доказами у справі, були логічними та послідовними. В свою чергу відповідачі, своїх пояснень з приводу спірного майна та джерела доходу для його придбання ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надали.

Заперечення відповідачів по первісному позову побудовані на припущеннях, адже їх позиція про те, що позивач нічого не довела, не спростовує обставин викладених в позові.

Відповідно до ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги все вищесказане, колегія суддів, прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині поділу всього спірного майна і ухвалити нове, так як суд першої інстанції, не розібравшись в суті вимог первісного та зустрічного позовів, здійснив поділ всього спірного майна, і як наслідок, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тим самим суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України, є підставою для часткового скасування рішення суду.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 слід скасувати, і цю позовну вимогу залишити без розгляду.

Колегія суддів, беручи до уваги результат вирішення даного спору, вважає, що заходи забезпечення позову застосовані ухвалою від 31 березня 2017 року суддею місцевого суду (а.с 80 т.1) у даній справі, втратили свою актуальність, а також зникли підстави для продовження їх застосування, і з метою безпершкодного оформлення спадкоємцям своїх прав на спадщину, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як слідує із резолютивної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто в рівних частках на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат із сплати судового збору 3000 грн., за надання правової допомоги по 3000 грн, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках судові витрати із сплати судового збору 920 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_2 понесено судові витрати при розгляді справи в суді першої інстанції в розмірі 8640 грн (а.с.1,2 т.1).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, у зв`язку із частковим скасуванням рішення суду першої інстанції та частковим задоволенням первісного позову, здійснює перерозподіл судових витрат.

Із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають до стягнення в рівних частках на користь ОСОБА_2 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 8 160 грн, з яких 640 грн судового збору (за вимогу про встановлення факту) та 7520 грн судового збору за задоволенні вимоги майнового характеру у розмірі 751975 грн за первісними позовом.

Також з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає до стягнення в рівних частках на користь ОСОБА_2 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідачів не надходило.

При цьому, колегія суддів враховує надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, зокрема, угоду №12 від 15.03.2017, акт виконаних робіт від 21.02.2019, квитанцію про сплату коштів №12 від 15.03.2017 (а.с.111-113 т.3), а також угоду №1 від 20.10.2017, акт виконаних робіт від 21.02.2019, квитанцію про сплату коштів №1 від 20.10.2017 (а.с.114-116).

Оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, судовий збір за подання зустрічної позовної заяви слід залишити за ОСОБА_1 та ОСОБА_3

У зв`язку із відмовою у задоволенні зустрічного позову, додаткове рішення Вінницького міського суду від 06 березня 2019 року, за яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу, підлягає скасуванню.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, слід залишити за ОСОБА_1 , оскільки фактично вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року в частині поділу вмісту індивідуального сейфу АДРЕСА_5 , в частині поділу вкладу за договором про розміщення та погашення ощадного (депозитного) сертифікату від 18 квітня 2016 року, в частині поділу майна, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 , в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 вкладу, який розміщено на ощадному (депозитному) сертифікаті і зараховано на особовий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий ОСОБА_4 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 квітня 2016 року за договором № SAMDNWFD600.

Визнати за ОСОБА_2 права та обов`язки забудовника на 1/2 частину незавершеного будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 вмісту індивідуального сейфу АДРЕСА_5 у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», розташованого в АДРЕСА_6 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на: кухонний комплект; газову плиту «Бош»; витяжку «Кайзер»; холодильник «Атлант»; стіл кухонний з чотирма стільцями; пральну машину «Бош»; люстру (5 ламп); спальний гарнітур; електричну м`ясорубку «Кенвуд»; кухонний комбайн «Браун»; музичний центр «Соні»; скляний стіл під телевізор; кухонний м`який куточок; тюнер до телевізора; люстру (3 лампи); плафони з трьох ламп у кількості 2 шт.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині залишити без розгляду.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2010 року по 01 жовтня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_5 ) в рівних частках на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 ) судові витрати у виді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції 8160 (вісім тисяч сто шістдесят) гривень та судові витрати на професійну правничу допомогу 10000 (десять тисяч) гривень.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Вавшка Валерія Станіславовича про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2017 року в частині накладення арешту на депозитний рахунок, що знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, Вінницька філія: м. Вінниця, вул. Пирогова, 29, договір №SAMDNWFD000 від 15.10.2015 на суму 32800 доларів США. Дата повернення вкладу 16.04.2016; на недобудований будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 та земельну ділянку під номером АДРЕСА_7 , площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_7 , яка розташована по АДРЕСА_2 , що зареєстровані за ОСОБА_4 .

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко