ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5003/17 Номер провадження 22-ц/814/1047/19Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

За участю секретаря судового засідання: Дикань Д.І.,

Відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року, ухвалене у період часу з 10:17)55 до 11:15:35 год. 15 січня 2019 року під головуванням судді Блажко І.О., -

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:

26 березня 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором без номеру від 14 липня 2011 року в сумі 811110 грн. 41 коп. та судові витрати в розмір 1762,00 грн.
Позовні вимоги вмотивовував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 14 липня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7500 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позичальник, підписавши заяву про надання кредиту, надав свою згоду на те, що підписана ним заява, умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку складають договір між ним та банком.
Внаслідок неналежного виконання умов договору позичальником, а саме: повернення кредитних коштів, станом на 31 травня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складає 81110 гривень 41 копійку, з яких: 7080 гривень 82 копійки заборгованість за кредитом; 66381 гривні заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3300 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. штраф (фіксована частина), 3838,59 гривень штраф (процентна складова).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 липня 2011 року, укладеним між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , заборгованість у розмірі 81110 гривень 41 копійка, витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 гривень, а всього: 82710 гривень 41 копійку.

короткий зміст вимог апеляційної скарги :
З рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд невірно надав оцінку доказам у справі, оскільки ОСОБА_1 не підписував умов та Правил надання банківських послуг, а також йому не давали на підпис і ознайомлення банківські тарифи.

Звертає увагу на те, що строк договору закінчувався 14 липня 2012 року. Доказів того, що відповідач повторно звертався до позивача з заявою про пролонгацію кредитного договору суду не було надано. Вважає строку позовної давності пропущеним.

Апелянт наголошує на невірних висновках місцевого суду щодо дотримання позивачем строку позовної давності.

Вважає, що суд проігнорував той факт, що у період з 18 жовтня 2014 року 01 жовтня 2015 року відповідач брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, за який позивач взагалі не мав права нараховувати будь-яких штрафних санкцій у вигляді штрафу, пені, процентів.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з доведеності факту наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 81110 грн. 41 коп. за кредитним договором №б/н від 14.07.2011, яка складається з наступного : 7080 грн. 82 коп. - заборгованість за кредитом; 66391 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 - штраф (фіксована частина); 3838,59 грн. - штраф (процентна складова).
При цьому суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки строк перевипущеної на ім`я відповідача картки становив до квітня 2017 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду частково, виходячи з наступного.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного кодексу України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору без номера від 14 липня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, умови надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою та тарифи банку складають договір між ним та банком, що підтверджується його власноручним підписом у заяві від 14 липня 2011 року.
Заперечення ОСОБА_1 в тій частині, що він не був належним чином ознайомлений з умовами договору позивачем, не спростовують висновків місцевого суду в цій частині, оскільки Заява містить відомості, що відповідач був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, з якими він погодився (а.с.6).

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31 травня 2017 заборгованість відповідача перед банком складає 81110 грн. 41 коп., з яких: 7080,82 грн. заборгованість за кредитом; 66391,00 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3300,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3838,59 грн. штраф (процентна складова).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки руху коштів стосовно карки вбачається, що останній платіж поповнення готівкою в терміналі самообслуговування відповідачем був вчинений 23 серпня 2014 року в сумі 500 грн..
Суд першої інстанції, обраховуючи строки позовної давності виходив з терміну дії кредитної картки, яка згідно довідки, виданої позивачем (а.с. 163) тривала до березня 2016 року.
Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 постанова від 28 березня 2018 року.

З цим позовом Банк звернувся в червні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» погашення заборгованості за кредитною карткою має здійснюватися шляхом внесення обов`язкового щомісячного платежу в сумі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року 5% від заборгованості, але не менше 100 гривень та не більше залишку заборгованості).
Тобто, у цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування (термін дії картки), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання (внесення мінімального платежу у розмірі 7% (5%) від суми заборгованості, з урахуванням визначених мінімальних сум).
Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитним коштами та здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, на виконання якого відповідачу була надана кредитна картка з вказаним вище лімітом.
З огляду на це та здобуті судом докази, заперечення ОСОБА_1 щодо недоведеності факту отримання ним кредиту, не знаходять свого підтвердження.

Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Позивач ОСОБА_1 зазначав, що він призваний на військову службу по частковій мобілізації з 18 жовтня 2014 року до 01 жовтня 2015 року та вважається мобілізованим, що підтверджується наданими ним документами.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.
Крім того, Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у справі № 521/12726/16-ц (постанова від 30 травня 2018 року).

Районний суд, відмовляючи у врахуванні цих обставин, виходив виключно з того, що відповідач не звернувся до Банку з відповідною заявою та не надав оригінали документів, які підтверджують проходження ним військової служби та прийняття безпосередньої участі в АТО для перерахунку заборгованості та повернення нарахованих відсотків, штрафних санкцій та пені.
Поряд з цим, всі ці документи були надані відповідачем в ході судового провадження. Підстави для сумніву у їх достовірності відсутні та не спростовані позивачем у справі.
З огляду на це, виходячи з принципу диспозитивності та всебічного дослідження обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про зменшення суми заборгованості за кредитним договором на суму нарахованих Банком відсотків, штрафних санкцій та пені у період участі боржника ОСОБА_1 у антитерористичній операції, а саме: з 18 жовтня 2014 року до 01 жовтня 2015 року.

Далі, апеляційний суд виходить з того, що згідно тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка в місяць, яка має нараховуватися на залишок заборгованості, становила: базова ставка 2,5%; за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року 2,9%; за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року 3,6%.
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитом становить 7080,82 гривні.
Відповідачем не доведено факту пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності, у зв`язку з чим стягнення заборгованості за кредитом має здійснюватися за увесь період користування кредитною карткою, з урахуванням участі ОСОБА_1 у антитерористичній операції.
Також, апеляційний суд звертає на наступне. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.
З наданого позивачем розрахунку явно вбачається, що заборгованість за відсотками протягом усього періоду нараховувалася на наявну заборгованість за кредитом до якої додавалася постійно зростаюча заборгованість за відсотками, що не відповідає умовам договору та чинних тарифів.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 7080,84 гривні.
Останнє погашення заборгованості за кредитом позичальником ОСОБА_1 було вчинено 23 серпня 2014 року в сумі 500 гривень, з яких 400 гривень зараховано на погашення відсотків.
Станом на 31 серпня 2014 року заборгованість по відсоткам становила 1688,48 гривень. (а.с. 5). Апеляційний суд бере до уваги вказану суму, оскільки з часу користування кредитної карткою, а саме: 29 травня 2012 року, до серпня 2014 року розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками мав змінний характер, враховуючи періодичні платежі відповідача.
Обраховуючи розмір заборгованості за відсотками у інші періоди, апеляційний суд приходить до таких висновків, що: відсотки на визначену суму заборгованості у період з вересня 2014 року по 18 жовтня 2014 року 328,54 гривні (відсоткова ставка 2,9%), з жовтня 2015 року по 31 травня 2017 року (в межах позовних вимог) 5353,10 гривень (відсоткова ставка 3,6%)
Всього заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами становить: 1688,48 грн. + 328,54 грн. +5353,10 грн. = 7370,12 гривень.

Вирішуючи питання за позовними вимогами про стягнення пені, комісії та штрафу, колегія суддів виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція ВСУ у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року).

Умовами договору передбачено два види пені за одне і те ж правопорушення, що не відповідає нормам закону в частині цивільної відповідальності, оскільки створює подвійне накладення стягнення на боржника.

З розрахунку наданого позивачем та заперечень на апеляційну скаргу встановлено, що ним були нараховані комісія та пеня у розмірах 100 гривень щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 гривень другий місяць поспіль і більше, які не передбачені умовами договору, а тому стягненню не підлягають.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що стягненню за порушення строків погашення заборгованості підлягає визначений умовами договору штраф у розмірі 500 + 5% суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій , який становить: 500 грн. + 722,55 грн. = 1222 грн. 55 коп..

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З наданого позивачем розрахунку встановлено, що боржник періодично вносив платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. З моменту внесення останнього платежу ОСОБА_1 строк позовної давності на звернення з цим позовом не був пропущений. Доводи апелянта в частині спливу на пред`явлення вимоги про повернення споживчого кредиту не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду рішення суду.

Що стосується заперечень апелянта в частині припинення строку дії картки, виданої йому за умовами кредитного договору, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1.1.7.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору - він автоматично лонгується на той самий строк.
За п.3.1.1. Правил користування платіжною картою строк дії карти зазначений на лицьовій стороні карти (місяць, рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. По закінченні строку дії карта продовжується банком на новий термін (шляхом надання карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку тощо.
Відповідач не надав жодних доказів у підтвердження того, що він звертався до позивача з заявою про припинення кредитного договору.

Окрім цього, матеріали справи містять беззаперечні докази того, що ОСОБА_1 був споживачем кредитних послуг та виконував умови кредитного договору.

Відповідь на інші доводи апеляційної скарги надано вище, в тому числі й щодо строків позовної давності та звільнення від сплати відсотків і штрафних санкцій.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;
Внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором майнові інтереси банку були порушені.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про зміну рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року в частині стягуваної заборгованості та відшкодування судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 липня 2011 року, у розмірі 15673 гривень 49 копійок (що складається з 7080 гривень 82 копійки заборгованості за кредитом, 7370 гривень 12 копійок заборгованості за відсоткам та 1222 грн. 55 коп. штрафних санкцій), витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, в сумі 309,12 гривень, а всього: 15982 гривень 61 копійку.

Враховуючи висновок суду про зміну судового рішення та часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України. Сплачені відповідачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанцій в сумі 1936 гривень 32 копійки слід компенсувати за рахунок позивача ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 січня 2019 року - змінити в частині стягуваної заборгованості та відшкодування судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість закредитним договором б/н від 14 липня 2011 року, у розмірі 15673 гривень 49 копійок (що складається з 7080 гривень 82 копійки заборгованості за кредитом, 7370 гривень 12 копійок заборгованості за відсоткам та 1222 грн. 55 коп. штрафних санкцій), витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, в сумі 309,12 гривень, а всього: 15982 гривень 61 копійку.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації судових витрат 1936 гривень 32 копійки.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 10 травня 2019 року.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: С.А. Гальонкін Г.Л. Карпушин