Провадження № 22-ц/812/916/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Миколаїв

справа № 477/1431/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договорів частково недійсними, та визнання права власності на частку квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 13 березня 2019 року суддею Козаченком Р.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 25 березня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання правочинів недійсними та визнання права власності на частку квартири.

Позивачка зазначала, що з літа 2000 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 18 лютого 2002 року вони за спільні кошти шляхом укладання біржового договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 . В зимовий час проживали в місті, а влітку жили в спірній квартирі, вели спільне господарство, планували прибутки, витрати, набуття спільного майна та розпорядження ним. 4 листопада 2011 року вони зареєстрували шлюб, а 10 березня 2017 року розірвали його. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Навесні 2018 року вона дізналась про те, що 16 червня 2010 року ОСОБА_4 подарував спільну квартиру в смт. Воскресенське своєму сину - ОСОБА_2 , який 11 травня 2018 року продав її ОСОБА_3

Посилаючись на спільне проживання з ОСОБА_4 з 2000 року, придбання квартири за спільні кошти та своє право на частку спільної власності, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), поновити строк на звернення з позовом про визнання угоди недійсною, визнати частково недійсним договір дарування від 16 червня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 , визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 11 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнати за нею право власності на Ѕ частку спірної нерухомості.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що позивачка, підтримуючи відносини з ОСОБА_4 , однією сім`єю з ним не проживала, спільного майна не мали, а квартира була його особистою власністю, якою він за життя розпорядився на власний розсуд.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невірну оцінку судом наданих доказів щодо сумісного проживання та створення спільної власності.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 не з`явився. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Справу розглянуто за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_2 та представника обох відповідачів - ОСОБА_8

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Вважаючи квартиру спільною власністю чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі, позивачка ОСОБА_1 посилалась на порушення її прав, передбачених статтями 60,74 СК.

Відповідно до статті 74 СК (в редакції Закону від 22 грудня 2006 року № 524-V), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу.

Статтею 60 (глава 8) СК закріплена презумпція набуття подружжям майна у спільну сумісну власність.

Отже, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі (далі - фактичне подружжя) за статтею 74 СК достатньо довести факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись об`єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК).

При цьому презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність не позбавляє одного з фактичного подружжя (як і тих, хто перебуває у зареєстрованому шлюбі) доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Законодавство, яке діяло до 1 січня 2004 року, по іншому вирішувало питання про набуття майном статусу спільної власності фактичного подружжя.

Так, за статтями 16, 17 Закону від 7 лютого 1991 року "Про власність" та статтею 22 КпШС, який був чинним до 1 січня 2004 р., спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін, а й факт придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13).

Судом встановлено, що 18 лютого 2002 року між ОСОБА_7 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір купівлі - продажу №3579 квартири АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано на Універсальній Біржі «Південь» (а.с. 10).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2009 року за позовом ОСОБА_4 договір купівлі-продажу визнано дійсним (а.с. 11).

З 2 березня 2010 року в квартирі зареєстрований ОСОБА_4 (а.с. 19).

Позивачка ОСОБА_1 з 27 січня 1983 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 23).

16 червня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір дарування квартири на користь сина - ОСОБА_2 (а.с. 12).

Пунктом 6 договору дарування засвідчено, що квартира є особистою власністю дарувальника, набута поза шлюбом та проживання з жінкою однією сім`єю.

4 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с. 21), який розірвано у березні 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 20).

11 травня 2018 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с.9).

Встановивши зазначені обставини, та враховуючи показання свідків, які надали суду суперечливі відомості щодо часу виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подружніх відносин, суд першої інстанції виходив з недоведеності того факту, що станом на 18 лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склались усталені сімейні відносини, а спірна квартира придбана внаслідок спільної праці сторін, або за спільні кошти або за кошти об`єднані для набуття спільного майна.

Ступень своєї участі у придбанні нерухомості, а тому й факт створення спільної власності за статтею 17 Закону «Про власність», позивачка ОСОБА_1 не довела.

Сам факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу не створював правових наслідків щодо квартири, набутої у лютому 2002 року.

Встановивши, що право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_4 з лютого 2002 року (стаття 128, частини 3 статті 240 ЦК УРСР 1963 року), суд вірно не застосував правила ЦК України 2003 року та статті 60 та 74 СК, та відмовив ОСОБА_1 у визнанні квартири спільною сумісною власністю.

Висновки суду першої інстанції в цій частині позовних вимог відповідають матеріалами справи та вимогам цивільного законодавства, діючого на час виникнення спірних відносин (Закон «Про власність»).

Вимоги про визнання частково недійсними договорів дарування від 16 червня 2010 року та купівлі-продажу від 11 травня 2018 руку ґрунтуються на порушенні права спільної власності та є прохідними від права позивачки на частку спірної квартири. Відсутність підстав вважати квартиру спільною власністю, а позивачку - співвласницею, свідчить про відсутність порушень її прав при укладенні правочинів, а тому й підстав для визнання цих угод частково недійсними.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить конкретних посилань на невірну оцінку доказів, наданих на підтвердження її участі у придбанні спірного майна.

Всі надані позивачкою докази (показання свідків, письмові докази) оцінені судом першої інстанції в їх сукупності та визнані недостатніми для підтвердження участі ОСОБА_1 у придбанні нерухомості у лютому 2002 року.

Висновки суду з цього питання викладені в мотивувальній частині судового рішення, а доводів, які би спростовували ці висновки, апеляційна скарга не містить.

Додаткових доказів на підтвердження цих фактів позивачка не надала й суду апеляційної інстанції.

Отже підстав для скасування судового рішення та задоволення позову ОСОБА_1 апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 31 травня 2019 року.