АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року

м. Чернівці

Справа №726/2128/16

провадження 822/792/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з

розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар Вовкун Н.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький О.О.

апеляційна скарга ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

встановив:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання заповіту неукладеним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати- ОСОБА_5 . На випадок своєї смерті, ОСОБА_5 04 лютого1999 року склала заповіт, яким заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.

Позивач вважав, що вказаний заповіт, як правочин, його матір`ю не укладався та не підписувався, а є наслідком підробленням її підпису. Звертає увагу на те, що він перебував у хороших стосунках із своєю матір`ю, жодних причин заповідати своє нерухоме майно ОСОБА_2 , не було.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати неукладеним заповіт ОСОБА_5 від 04 лютого 1999 року, № 483, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., згідно якого ОСОБА_5 заповіла 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту неукладеним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права.

Суд також прийшов до висновку, що починаючи з моменту виникнення права на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права пройшло більш ніж три роки (як це передбачено ст. 76 ЦК УРСР), що є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що вказаним заповітом порушуються права апелянта, як спадкоємця першої черги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_5 Згідно заповіту від 04 лютого 1999 року, остання заповіла 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.

Звертаючись з позовом про визнання заповіту неукладеним, позивач обгрунтовує свій позов порушенням його суб`єктивного права на спадщину як спадкоємця першої черги за законом.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, як визнання заповіту не укладеним, не можна вважати належним способом захисту у розумінні ст.16 ЦК України.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування або поновленого права. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач просить застосувати неналежний спосіб захисту.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Окрім обрання позивачем неналежного способу захисту, суд першої інстанції підставою для відмови у позові зазначив пропуск позивачем строку позовної давності. Однак, зазначений висновок суду не вплинув на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Доводи апелянта зводяться до того, що вказаний заповіт, як правочин, його матір`ю не укладався та не підписувався, тобто не було волевиявлення особи на підписання правочину, а є наслідком підробленням її підпису.

Відповідно до практики Верховного Суду у випадку відсутності волевиявлення особи на підписання правочину він може бути визнаний недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, а неукладеним.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) у 2000 році звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним вищезгаданого заповіту та визнання права спадкування за законом. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 червня 2000 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що підпис у заповіті від 04 лютого 1999 року та підпис у рядку № 483 нотаріальних дій вірогідно вчинено ОСОБА_5 .

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлені судовим рішенням обставини доказуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 02 вересня 2019 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна