Справа № 359/8019/18
Провадження № 2/359/766/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.

при секретарі - Степаненко А.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином

В С Т А Н О В И В :

05 жовтня 2018 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій він просить суд: стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму основного боргу у розмірі 40 000 доларів США, а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 8810 грн.( а.с.1-3).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 31 липня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, предметом якого було надання у борг відповідачу грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США, на підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Відповідно до розписки боржник зобов`язався повернути кошти до 01 січня 2016 року. До вказаного строку відповідач не повернув кошти та ухиляється від їх повернення, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

21 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним (а.с.40-42).

На обґрунтування зустрічного позову представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є давніми знайомими, які товаришували протягом тривалого часу. На початку літа 2015 року ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 прийняти участь у бізнес-проекті. ОСОБА_3 вирішив побудувати будинок та продати його, та запропонував ОСОБА_1 взяти участь у даному проекті на певних умовах. Так, земельна ділянка та побудований будинок мав бути оформлений на ім`я його дружини ОСОБА_5 . Другою умовою було те, що ОСОБА_3 повинен був скласти розписку на вказану суму. Грошові кошти передавались ОСОБА_3 протягом року всього 4 чи 5 разів, для купівлі будівельних матеріалів та будівництва вказаного будинку. Після завершення будівництва та продажу будинку, грошові кошти, які давав ОСОБА_1 , йому було передано, а розписка повинна була бути знищена ОСОБА_1 Представник стверджує, що обставини укладення правочину позики та правовідносини, що виникли при цьому, свідчать про те, що правочин є удаваним, такий що приховує інший, а саме договір підряду.

Враховуючи викладене, представник просив визнати договір позики відповідно до розписки від 31 липня 2015 року укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 удаваним правочином. Визнати, що відносини сторін підлягають регулюванню правилами щодо правочину договору підряду, який сторони насправді вчинили. У задоволені позову ОСОБА_1 просив відмовити та судові витрати покласти на відповідача.

У письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 просив відмовити у визнанні договору позики відповідно до розписки від 31 липня 2015 року удаваним правочином, та вказав, що представник ОСОБА_4 у зустрічному позові вказує, що суму у розмірі 40 000 доларів США ОСОБА_1 отримав, хоч протягом року. Крім того, він визнає факт написання розписки ОСОБА_3 та обов`язку повернути ці гроші у строк до 01 січня 2016 року. Крім того, ним раніше надавались грошові кошти ОСОБА_3 , та гроші були повернуті вчасно. Крім того, у своєму відзиві ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_3 у встановлений розпискою строк гроші не повернув.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 первісний позов підтримав, просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надали показання щодо відомих їм обставин будівництва будинку ОСОБА_3 на замовлення позивача, обставини передачі коштів та складання боргової розписки від 31.07.2015 їм невідомі.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, у задоволені зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 та 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16, а також у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 (справа №613/919/16-ц).

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2015 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 була власноручно складена розписка, в якій мовою оригіналу зазначено таке: « ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 1977р., проживающий по АДРЕСА_1 , взял денежные средства в сумме 40000,0$ (сорок тисяч долларов США) у ОСОБА_11 Владимировича. Обязуюсь вернуть взятую сумму до 01.01.2016 р. В полном объеме. 31.07.2015 (підпис) ОСОБА_10 » (а.с.9).

Факт складання вказаної розписки та факт отримання коштів відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Однак, відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 за змістом зустрічного позову та в своїх поясненнях в судовому засіданні, стверджували, що зазначену розписку відповідач складав на вимогу позивача ОСОБА_1 на підтвердження досягнутої сторонами домовленості щодо будівництва ОСОБА_3 будинку за кошти ОСОБА_1 , які поверненню не підлягали.

Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину (щодо якого законом встановлена письмова форма правочину) або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, суд звертає увагу, що нормами цивільного законодавства (загальні положення про підряд) не містить спеціального регулювання форми договору для договору підряду, відтак може бути укладений як в усній, так і в простій письмовій формі.

При цьому, слід враховувати загальні положення про правочини Цивільного кодексу України, а саме, що відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Факт, будівництва будинку відповідачем ОСОБА_3 за кошти позивача ОСОБА_1 останнім не заперечується, проте, не визнається та обставина, що надана ним розписка від 31 липня 2015 року була складена на підтвердження іншого правочину, а не договору позики.

Згідно Правової позиція у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, визначено що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, визначає що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-79- цс-14 від 2 липня 2014 року, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З урахуванням змісту дослідженої в судовому засіданні вищезазначеної боргової розписки, суд дійшов висновку, що вона є належним, допустимим і достатнім доказом, не спростованим відповідачем будь-якими іншими належними, допустимими (письмовими) доказами, та підтверджує той факт, що 31 липня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів у сумі 40 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути повністю до 01 січня 2016 року (а.с.9).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з твердженнями позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення позики до 01 січня 2016 року, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора. Той факт, що зазначені в борговій розписці кошти не були ним повернуті позивача, відповідачем не заперечується.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами першою, другою ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі ОСОБА_3 були порушені вимоги договору позики, що спричинило виникнення заборгованості перед позивачем, а тому первісний позов підлягає задоволенню.

В той же час, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог зустрічного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Однак позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин (договір позики відповідно до розписки від 31 липня 2015 року) вчинено з метою приховання інших правочинів (договору підряду), і що воля сторін при укладенні даних договорів, була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину, та між сторонами виникли інші права та обов`язки, однак не ті, що випливають зі змісту правочинів.

Враховуючи вищевикладене, що ОСОБА_3 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження визнання правочину удаваним, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено, тому слід стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 сплачений останнім відповідно до квитанції № 0.0..1, судовий збір в сумі 8810 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 76, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 235, 524, 526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), суму боргу за договором позики 40000 (сорок тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ), судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення суду виготовлений 14 травня 2019 року.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів