Провадження № 2/331/163/2019
Справа № 331/4513/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2019 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

за участю : секретаря Постарнак М.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників :позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування Запорізької міської ради про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 35/100 частин квартири,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Зубенка О.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд : припинити право ОСОБА_2 на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 ; вартість у розмірі 158 385, 38 грн. 35/100 зазначеної квартири, що знаходяться на депозитному рахунку суду передати у власність ОСОБА_2 ; визнати за позивачем право власності на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 .

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 надала суду доповнену позовну заяву, з якої вбачається, що позивачем в якості співвідповідача залучено ОСОБА_6 , а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району. У зв`язку із доповненнями в частині кола осіб учасників процесу, позивач уточнила і зміст позову. Остаточно позивач просить суд : припинити право ОСОБА_2 на 35/200 частин та ОСОБА_6 на 35/200 частин, що разом складає 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 ; вартість у розмірі 158 385, 38 грн. 35/100 зазначеної квартири, що знаходиться на депозитному рахунку суду передати у власність в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 , на яку мали право ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ( а.с.77-80).

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власником 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Власниками інших 35/100 частин ( в рівних частинах по 35/200) вказаної квартири є відповідача по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Відповідачі у квартирі не проживають, не приймають участі у збереженні спільного майна, частину квартири вони здають в оренду іншим особам. Між нею та відповідачами, разом з орендарями постійно виникають непорозуміння у користуванні квартирою, сварки та скандали, між ними відсутній та неможливий узгоджений порядок користування спільним майном. За умови незначності частки володіння відповідачів, а саме по 5 кв.м. на одну особу, спільне користування та володіння квартирою не можливе.

У зв`язку з наведеними обставинами, вона неодноразово пропонувала придбати частку відповідачів за ринковою вартістю, в тому числі письмово, але отримувала відмови.

Оскільки частка відповідачів є незначною, а продати свою частку позивачеві вони відмовляються, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Як на правову підставу заявлених вимог позивач посилається на статтю 365 ЦК України.

У серпні 2018 року відповідач ОСОБА_2 надала суду відзив на позов ( а.с.43-46), в якому, не погоджуючись із позовом, просила у його задоволенні відмовити з таких підстав.

На підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 71 від 02.09.2015 року 35/100 частин квартири спільного заселення за адресою : АДРЕСА_2 належить їй та її матері ОСОБА_6 , пенсіонеру, інваліду 3-ї групи, на праві спільної часткової власності в рівних долях. В спільній частковій власності знаходиться кімната № 3 площею 10, 32 кв.м. З нею за даною адресою зареєстрована малолітня дитина, яка позбавлена батьківського піклування, і над якою вона призначена опікуном.

Дану кімнату вона отримала як службове житло від КП «ВРЕЖО №2», з яким перебувала у трудових відносинах.

З її проживанням в квартирі її сусідка позивачка ОСОБА_1 не погоджувалась та намагалась оспорити її вселення та підставу вселення у квартиру - ордер в судовому порядку. У 2008 році рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області, було визнано її право користування вказаною квартирою та доведено, що вона отримала ордер на законних підставах.

Але і після рішення суду позивачка продовжувала перешкоджати їй користуватись квартирою та не впускала до квартири, у зв`язку з чим до своєї квартири вона потрапила за допомогою представників поліції та виконавчої служби після аварійного відкриття вхідних дверей.

На теперішній час тимчасово в своїй кімнаті не проживає з причини того, що з боку сусідки ОСОБА_1 постійно відбуваються провокування до дрібних сварок та суперечок, перешкоди у потраплянні до квартири, шляхом зачинення вхідних дверей зсередини. Зважаючи на те, що її малолітня дитина дуже хвороблива, та потребує догляду та спокою, вона вимушена була шукати окреме житло в оренду. На теперішній час вона з дитиною тимчасово проживає у знайомих, які знаходяться у тривалих відрядженнях та дозволяють їй користуватися житлом безкоштовно.

У відповідності до ст. 383 ЦК України в кімнаті, які належить їй та її матері, за їхньою усною згодою проживає її рідний брат ОСОБА_7 , 1992 р.н.

Нею та членами її родини постійно проводяться заходи по збереженню та утриманню спільного майна ; за власний рахунок нею встановлено прилад обліку газу та нова газова колонка для підігріву води, якою користуються всі мешканці квартири. В січні 2018 року нею було запропоновано позивачці розпочати ремонтні роботи в кухні, для чого їй необхідно було прибрати з кухні трьохстворчату платяну шафу, на що вона отримала відмову.

Погодитись із позовом не може і з тієї причини, що ні вона, ні її дитина, ні її матір іншої власності ніж ця кімната не мають.

Не погоджується відповідачка і з тим, що належна їм з матір`ю частка квартири АДРЕСА_3 , майже половина квартири, є незначною, як то стверджує позивачка. Річ, а саме квартира, як на думку відповідача, є подільною, так як згідно технічного паспорту кожному з власників виділені окремі частки та визначені місця спільного користування, що свідчить про те, що спільне користування можливе.

За всі комунальні послуги вона сплачує самостійно за своїм окремим особовим рахунком.

Як на правові підстави своїх заперечень відповідач посилається на статтю 33 Конституції України, статті 310,383,319,321 ЦК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання ( а.с.32-33).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2018 року строк проведення підготовчого провадження у цій справі продовжено до 25 листопада 2018 року ( а.с.81-82).

5 листопада 2018 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на доповнену позовну заяву, який за змістом є ідентичним відзиву на первісний позов ( а.с.92-93).

5 листопада 2018 року від відповідача ОСОБА_6 до суду надійшов відзив на доповнений позов ( а.с.98-100), який обґрунтовано таким.

ОСОБА_6 є інвалідом 3-ї групи, пенсіонеркою. Їй та її дочці ОСОБА_2 на праві власності належать 35/100 частин квартири спільного заселення за адресою : АДРЕСА_2 . Їхньою сусідкою по квартирі є ОСОБА_1 , яка постійно створює перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, нею постійно відбуваються провокування до дрібних сварок та суперечок. Своєю поведінкою вона утворює для проживання неможливі умови. ОСОБА_1 неодноразово морально тиснула на її дочку та вимушувала продати їй їхню частку в квартирі, або погрожувала її відсудити.

Наміру продати власність вона із дочкою не мають. Іншого житла у власності ні вона, ні її дочка не мають. Якщо вони продадуть належне їм на праві власності житло, то це завдасть істотної шкоди їхній родині.

Належна їй та її дочці частка в квартирі, як на думку відповідача, не є незначною ( 35/100). За всі комунальні послуги дочка сплачує самостійно за особовим рахунком.

Як на правові підстави заперечень відповідач ОСОБА_6 посилається на статті 310, 383, 319, 321 ЦК України.

На підставі викладеного, відповідач ОСОБА_6 просить у задоволенні позову відмовити ( а.с.100).

22 листопада 2018 року представником позивача суду надано клопотання про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків : ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ( а.с.110-111).

22 листопада 2018 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про виклик в судове засідання для допиту в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ( а.с.112).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2018 року підготовче провадження у цій справі закрито, справу призначено до розгляду по суті ( а.с.113-114).

29 березня 2019 року від представника позивача до суду надійшла заява про допит додаткового свідка ОСОБА_14 ( а.с.130).

В суді позивач та її представник, кожен в окремості, позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, викладених по текстах позовів.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в суді, кожен в окремості, проти позову заперечують, просять у його задоволенні відмовити з підстав, викладених по тексту відзиву на позов.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, проте надала суду відзив на доповнений позов, який містить клопотання про розгляд справи за її відсутності ( а.с.100).

Представник третьої особи в суді проти позову заперечує, просить у позові відмовити з підстав, на які посилаються відповідачі. Крім того, зауважила, що позбавлення відповідачів належного їм житла у вигляді окремої кімнати в квартирі безумовно завдасть істотної шкоди інтересів, як відповідачів , так ї малолітній дитині, над якою ОСОБА_6 здійснює опіку. Так, іншим житлом відповідачі та дитина не забезпечені, а запропонована їм грошова сума в якості компенсації за належну їм частку в квартирі не вирішить їхнього житлового питання, оскільки вона є недостатньою для придбання іншого, окремого житла для родини відповідачів.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 10 серпня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С. М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1050, є власницею 65/100 частин квартири АДРЕСА_1 ( а.с.12,13). З договору дарування вбачається, що позивачці у власність перейшла кімната № 2 площею 18.8 кв.м. ( а.с.12)

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 від 02.09.2015 р. є власниками 35/100 частин квартири спільного заселення за адресою : АДРЕСА_2 . Із свідоцтва вбачається, що в спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_6 переходить кімната № 3 площею 10.32 кв.м. Підсобні приміщення : коридор № 1 площею 5.01 кв.м., санвузол № 4 площею 5.43 кв.м., кухня № 5 площею 6.50 кв.м. залишаються в спільному користуванні ( а.с.51).

Згідно висновку експерта № 2363 за результатами проведення будівельно технічної експертизи від 02.04.2018 р. розробити та запропонувати варіанти виділення в натурі належних ОСОБА_1 65/100 частин та належних ОСОБА_2 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 , з технічної точки зору, з урахуванням вимог нормативних документів, що діють в області будівництва на території України, не видається за можливе ; також крім того розділити квартиру на дві окремих ізольованих квартири не можливо, так як відсутня технічна можливість такого переобладнання. Проведеним дослідженням визначено, що дійсна (ринкова) вартість належних ОСОБА_2 35/100 частин в квартирі АДРЕСА_1 складає 158 385, 38 грн. ( а.с.16-19).

Згідно квитанції від 22.08.2018 року позивачем попередньо внесено на депозитний рахунок суду вартість 35/100 частин зазначеної квартири у розмірі 158 385, 38 грн. ( а.с.42).

Також в суді встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є опікуном над малолітнім ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується розпорядженням голови Томаківської районної державної адміністрації № Дніпропетровської області № 230-р від 01.07.2011 ( а.с.55).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2008 року по справі № 2-2094/08( а.с. 56-57), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2009 року ( а.с.58-59) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_16 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Запорізької міської ради, третя особа КП « ВРЕЖО № 2» про визнання ордеру недійсним, визнання права користування житловим приміщенням , виселення відмовлено . Зустрічний позов КП « ВРЕЖО № 2», виконкому Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задоволено. Усунені перешкоди КП «ВРЕЖО №2» та виконкому Запорізької міської ради в користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_4 , висиливши ОСОБА_1 , ОСОБА_16 з житлового приміщення АДРЕСА_5 10.32 кв АДРЕСА_6 квартирі АДРЕСА_1 .

Судовими рішеннями встановлено, що 06.10.2006 року виконком Запорізької міської ради видав ОСОБА_2 ордер на право заняття службового житлового приміщення кімнати 1, площею 10.32 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Як пояснила відповідач ОСОБА_2 вселитися у зазначену кімнату з моменту отримання ордеру , а саме з жовтня 2006 року, вона не змогла, оскільки ця кімната була зайнята позивачкою та її дочкою і які їй в цьому перешкоджали шляхом ініціювання судових спорів.

ЇЇ вселення у квартиру відбулося лише у березні 2009 року, майже через 2,6 років після отримання права на заняття кімнати, після остаточного рішення апеляційного суду від 11.03.2009 року.

Вселення відбувалося у примусовому порядку, оскільки і після судових рішень ОСОБА_1 до квартири її не допускала.

Цей факт підтвердила допитана в якості свідка ОСОБА_13 , робітник КП « Наше місто». Крім того, пояснила, що після вселення в квартиру ОСОБА_2 почала здійснювати роботи у своїй кімнаті, яка потребувала капітального ремонту. Ремонт тривав 5 років. Їй відомо, що позивачка створювала для відповідача умови , за яких в квартирі неможливо було проживати. ОСОБА_1 перешкоджала ОСОБА_2 користуватися туалетом, ванною, оскільки зачиняла кімнату на замок ; була ініціатором сварок; висловлювалася на адресу відповідачки, що вона в цій квартирі проживати з будь-яких умов не буде тощо. У 2013 році відповідачка встановила в квартирі за власний рахунок прилад обліку газу та нову газову колонку для підігріву води, планувала зробити ремонт в кухні, для чого запропонувала позивачу прибрати з кухні її трьохстворчату платяну шафу, на що отримала відмову.

Пояснення свідка ОСОБА_13 в частині приймання участі відповідачки ОСОБА_2 в облаштуванні спірної квартири узгоджуються з наданими суду доказами : договором підряду з установки побутового лічильника газу від 9.09.2013 р. , акту прийняття до експлуатації побутового лічильника газу ( а.с.63-65).

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 в суді пояснила, що особисто допомагала ОСОБА_2 робити ремонт у її кімнаті. Ремонтні роботи тривали з 2009 р. по 2016 р. Неодноразово вона була свідком того, як ОСОБА_1 своїми словами та діями провокувала скандали з ОСОБА_2 , перешкоджала останній користуватися квартирою, повідомляла її про те, що у будь-якому разі вона не буде мешкати в цій квартирі. Були випадки, коли вони з ОСОБА_2 не могли потрапити до квартири через те, що ОСОБА_1 зачинялася в квартирі, а ключ залишала в замку. На дзвінки до квартири не реагувала, двері не відчиняла.

Сторони в суді не заперечували того факту, що між ними протягом багатьох років існують неприязні стосунки , через що проживання разом в одній квартирі є неможливим.

Отже в суді встановлено, що між сторонами на теперішній час встановлені стійкі неприязні стосунки через те, що починаючи з 2006 року позивач ОСОБА_1 регулярно створює ОСОБА_2 перешкоди щодо спільного володіння і користування спільним об`єктом нерухомого майна. У зв`язку з наведеним відповідачка ОСОБА_2 вимушена тимчасово проживати у знайомих, які надали їй та її дитині житло безоплатно.

На теперішній час в кімнаті, яка належить на праві власності відповідачам, за їхньою усною згодою проживає брат ОСОБА_2 ОСОБА_7 , що не суперечить положенням статті 383 ЦПК України.

Встановлені в суді обставини підтверджують твердження відповідача ОСОБА_2 про неможливість проживання в спірній квартирі разом із малолітньою дитиною, у зв`язку з чим вона вимушена проживати з дитиною в квартирі своїх знайомих.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с.94-95) відповідачі будь-якого іншого нерухомого майна, окрім 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 , не мають.

Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є увласності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належити особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ; частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності ( із визначенням розміру часток кожного з співвласників).

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Спір між сторонами виник щодо припинення права на частку у спільному майні квартири з підстав неможливості спільного ним володіння та користування, належна відповідачам частка є неподільною, та припинення права на частку не завдасть істотної шкоди відповідачам.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : частка є незначною і не може бути виділена в натурі ; річ є неподільною ; спільне володіння та користування майном є неможливим ; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже норми цивільного законодавства ( ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на майно з визначених законодавством підстав з одночасним набуттям прав на це ж майно його іншими співвласниками.

Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови , що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною про вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми : перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер проголошує принцип мирного володіння своїм майном ; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює ; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як « окремі», тобто не пов`язані між собою : друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою ( рішення у справах « Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п.106, серія А,N 102 ; Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спірну ситуацію, суд виходить з основних засад судочинства. Зокрема, верховенства права, пропорційності ( пункти 1,6 ч частини третьої статті 2 ЦПК України), справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). З урахуванням установлених обставин справи, суд вирішує спірну ситуацію також і з урахуванням балансу інтересів сторін та малолітньої дитини, яка є членом сім`ї відповідачів.

Так, в суді установлено, що спірна квартира є неподільною, що підтверджується висновком експерта № 2363 від 02.04.2018 р. за результатами проведення будівельно- технічної експертизи ( а.с.16-19).

В суді позивач наполягає на тому, що частка квартири, яка належить відповідачам на праві власності - 35/100 частин, є незначною. Відповідачі натомість наполягають на тому, що належна їм частка є значною.

Поняття « незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 у справі № 6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, несе позивач.

Враховуючи те, що позивачка ставить питання про припинення права власності відповідачів на 35/100 частин квартири, при цьому доказів того, що дана частка є незначною позивачем суду не надано.

Натомість, згідно технічної документації на квартиру 35/100 частин спірної квартири, належні відповідачам, становлять окреме приміщення кімнату № 3 площею 10.32 кв.м, що як на думку суду, не може свідчити про те, що ця кімната становить незначну частку квартири в цілому.

Так, в суді встановлено, що належна відповідачам частка є значною, оскільки вона виділена в натурі і існує як окрема кімната в квартирі.

В суді встановлено та не оспорюється сторонами, що спільне володіння та користування квартирою між сторонами є неможливим через існування вже досить тривалий час між ними стійких неприязних стосунків.

З встановлених в суді обставин вбачається, що припинення права власності відповідачів на належну їм частку в квартирі безумовно завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та члену їхньої сім`ї, яким є неповнолітня дитина, позбавлена батьківського піклування. Так, відповідачі іншим житлом не забезпечені, а запропонована їй грошова компенсація є недостатньою для придбання окремого житла для родини.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ОСОБА_11 , оскільки ними було повідомлено про обставини, які не мають значення для справи ( взаємовідносини позивачки з особою, яка проживає в кімнаті відповідачів ; вклад позивача в облаштування квартири тощо) . Показання вказаних свідків є неналежними доказами у цій справі ( стаття 77 ЦПК України).

Отже в суді не встановлена та сукупність умов, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких можливе примусове припинення у співвласника права на частку у спільній власності, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Внесені позивачем ОСОБА_1 на депозит суду грошові кошти у розмірі 158 385, 38 грн. підлягають поверненню позивачеві.

Керуючись статтями 10-13, 60,74,79, 84,88, 259, 263-265 ЦПК України,статтею 33 Конституції України, статтями 310,319,321,365,383 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2 ) в особі представника ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2 ), третя особа орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району ( місцезнаходження : м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 26) про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на 35/100 частин квартири, відмовити.

Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області : , повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_3 , внесений 22.08.2018 за квитанцією 0.0..1 по справі № 331/4513/18 депозит у розмірі 158 385, 38 грн. ( сто п`ятдесят вісім тисяч триста вісімдесят п`ять гривень 38 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 16 травня 2019 року.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

06.05.2019