КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Єдиний унікальний номер справи № 462/5049/18-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6396/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із вказаним позовом. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2018 року справу направлено до Печерського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 28 листопада 2016 року він звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Луговського О.С. від 13 липня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0002562.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 від 29 листопада 2016 року вказану скаргу повернуто скаржнику на підставі п. 3 ч.2 ст. 304 КПК України як таку, що подана з пропущенням визначеного частиною першою цієї статті десятиденного строку без клопотання про його поновлення (справа № 461/7704/16-к).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 грудня 2016 року скасовано ухвалу слідчого судді від 29 листопада 2016 року, скаргу ОСОБА_1 направлено слідчому судді Галицького районного суду м. Львова для розгляду в порядку глави 26 КПК України.

Також позивач вказував, що рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року № 2303/3дп/15-18 за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 , суддю ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.

Позивач зазначав, що прояв недбалості при прийнятті рішення суддею ОСОБА_2 завдав йому моральної шкоди, що спричинило стрес, хвилювання, переживання, порушення режиму сну. Відстоюючи свої порушені права, він змушений був звертатися до суду вищої інстанції та до Вищої ради правосуддя, що потягло також матеріальні витрати (завдало матеріальної шкоди), що підтверджується проїзними квитками зі Львова до Києва.

Як на правові підстави заявлених вимог позивач посилався на положення статей 55, 56 Конституції України, статей 22, 23, 1173, 1174, ЦК України.

Позивач визначив ціну позову як розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок протиправних дій органу державної влади, в сумі 16 703,58 грн (моральна шкода - 15 000,00 грн, матеріальна шкода - 1 703,58 грн). В подальшому, 01 листопада 2018 року позивач збільшив позовні вимоги в частині матеріальної шкоди, внаслідок чого ціна позову склала 18 366,17 грн (моральна шкода - 15 000,00 грн, матеріальна шкода - 3 366,17 грн).

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної та матеріальної шкоди у розмірі 18 366,17 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна через Державну казначейську службу на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн та матеріальних збитків у розмірі 953, 58 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просила рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ДКС України посилається на відсутність правових підстав для відшкодування шкоди, оскільки рішенням Вищої ради правосуддя від 25 жовтня 2018 року № 3269/0/15-18 скасовано рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року. Також апелянт вказує, що ухвала апеляційного суду Львівської області від 5 грудня 2016 року, якою скасовано ухвалу слідчого судді від 29 листопада 2016 року безспірно не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року відкрито провадження у справі.

Від позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України у зв`язку з її безпідставністю та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Суд також звертає увагу, що апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року, оформлену відповідно до вимог чинного законодавства, позивач не подавав.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування моральної та матеріальної шкоди у розмірі 18 366,17 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Луговського О.С. від 13 липня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання у кримінальному провадженні №0002562.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 від 29 листопада 2016 року вказану скаргу повернуто скаржнику на підставі п. 3 ч.2 ст. 304 КПК України як таку, що подана з пропущенням визначеного частиною першою цієї статті десятиденного строку без клопотання про його поновлення (справа № 461/7704/16-к).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 5 грудня 2016 року скасовано ухвалу слідчого судді від 29 листопада 2016 року та скаргу ОСОБА_1 направлено слідчому судді Галицького районного суду м. Львова для розгляду в порядку глави 26 КПК України.

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року № 2303/3дп/15-18 за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 , суддю ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця.

Позивач вказував на те, що прояв недбалості при прийнятті рішення суддею ОСОБА_2 завдав йому моральної шкоди, що спричинило стрес, хвилювання, переживання, порушення режиму сну. Відстоюючи свої порушені права, він змушений був звертатися до суду вищої інстанції та до Вищої ради правосуддя, що потягло також матеріальні витрати (завдало матеріальної шкоди), що підтверджується проїзними квитками зі Львова до Києва.

Позивач стверджував, що у зв`язку з незаконною відмовою судді ОСОБА_2 в доступі до правосуддя, йому завдано моральної та матеріальної шкоди у розмірі 18 366,17 грн (моральна шкода - 15 000,00 грн, матеріальна шкода - 3 366,17 грн).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що внаслідок ухвалення суддею ОСОБА_2 незаконного рішення позивач зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Колегія суддів не може погодитися із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи зазначених органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що на підставі ст.56 Конституції України, на яку посилається позивач, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода, у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в тому числі моральної та матеріальної шкоди також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Тобто, для настання відповідальності за створення позивачам перешкод у доступі до правосуддя обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними.

У Висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Тому, законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Згідно положень статей 62, 126 і 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як видно із матеріалів справи, позивач скористався своїм конституційним правом на апеляційне оскарження рішення суду, внаслідок чого ухвалою апеляційного суду Львівської області від 5 грудня 2016 року скасовано ухвалу слідчого судді від 29 листопада 2016 року.

Наявні в матеріалах справи докази не вказують на незаконність дій судді, оскільки саме по собі скасування ухвали суду першої інстанції не свідчить про незаконність дій судді чи постановлення ним завідомо неправосудної ухвали.

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у справах № 61-8634ск18, № 61-1007ск19, № 61-28839ск18.

Крім цього, посилаючись на рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року як доказ неправомірності дій судді, суд першої інстанції не з`ясував, чи є вказане рішення чинним. Так, рішенням Вищої ради правосуддя від 25 жовтня 2018 року було скасовано рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та закрито дисциплінарне провадження у зв`язку із відсутністю в діях судді ознак дисциплінарного проступку.

Отже, суд першої інстанції не встановив всі обставини що мають значення для вирішення справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Наявність майнових збитків позивач обґрунтовував тим, що приїздив на засідання Вищої ради правосуддя, у зв`язку із чим поніс фінансові витрати на суму в розмірі 3 366, 17 грн (а.с.14,15,59,60).

Відповідно до статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні. Неявка скаржника не перешкоджає розгляду дисциплінарної справи.

Тому, позивач не був зобов`язаний з`являтися на засідання Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 18 липня 2018 року та засідання Вищої ради правосуддя від 25 жовтня 2018 року, це було його правом, яким він скористався.

Жодних доказів на підтвердження понесених ним матеріальних витрат, у зв`язку з переглядом Апеляційним судом Львівської області ухвали слідчого судді від 29 листопада 2016 року, позивачем надано не було.

Згідно із вимогами статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивач вказав, що незаконним рішенням судді йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у переживанні, хвилюванні, погіршенні стану здоров`я, порушення режиму сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм його життя, втрати можливостей. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок порушення його прав.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко