Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 243/9855/17

провадження № 61-46730св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - адвоката Галія Сергія Анатолійовича на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2018 року у складі судді Никифоряк Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі - ПАТ «ДТЕК Донецькі електромережі»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі - АТ «ДТЕК Донецькі електромережі»), про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що до 17 березня 2017 рокувона працювала в ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на посаді інженера служби Технічного аудиту у місті Горлівці Донецької області. Однак, незважаючи на Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, керівництвом ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» було прийнято рішення про продовження здійснення своєї господарської діяльності на непідконтрольній Україні території, а саме у місті Горлівці Донецької області, із залишенням відповідної частини працівників для нормального функціонування підприємства. 17 березня 2017 року, за взаємною домовленістю між нею та відповідачем, вона була звільнена з роботи. Але в порушення норм трудового законодавства відповідач не виплатив їй заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 березня 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку, а також не видав трудову книжку. ЇЇ письмові вимоги щодо проведення з нею розрахунку при звільнені, надання їй копії наказу про звільнення, довідки про заборгованість із заробітної плати та інших компенсаційних виплат, а також щодо пересилання їй трудової книжки на зазначену нею адресу відповідачем були проігноровані. Жодних перешкод, які унеможливлюють здійснення відповідачем вище наведених дій на виконання приписів трудового законодавства, не існує, оскільки заробітну плату вона отримувала через банківську установу, яка розташована на підконтрольній владі України території. Керівництво підприємства, в тому числі працівники, які ведуть кадровий та бухгалтерській облік, знаходяться у містах Краматорську та Маріуполі. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила: стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в період з 01 березня 2017 року по 30 березня 2017 року у сумі 4 854,60 грн; компенсацію за невикористану відпустку - 16 834,96 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу - 62 550,25 грн; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в сумі 550 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2018 року у складі судді Проніна С. Г. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини справи, зокрема щодо фактів наявності або відсутності заборгованості у відповідача перед позивачем не доведено. Судом були прийняти відповідні заходи для встановлення вказаних фактів, однак їх наявність або відсутність не була визначена, незважаючи на те, що фактичне припинення трудових відносин позивача не заперечувалося представником відповідача. Судом також не встановлено вини відповідача в порушенні трудового законодавства перед працівниками, звільненими в період дії непереборної сили, тобто з 13 березня 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Галій С. А. подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 вересня 2018 року апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору у розмірі 960 грн з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки, та встановлено для виправлення вказаних недоліків десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Галія С. А. на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2018 року повернуто заявнику.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вимоги ухвали суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху не виконано, судовий збір не сплачено, а тому скарга вважається неподаною та повертається заявнику. При цьому суд виходив з того, що за подання позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки позивачі не звільняються від сплати судового збору, оскільки це є компенсація за порушені права, а не заробітна плата.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Галій С. А. подали до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просили скасувати оскаржуване судове рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки (частина п`ята статті 235 КЗпП України) є заробітною платою (винагородою), яка виплачується працівнику за період, протягом якого він з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати. Ця виплата входить до основного фонду оплати праці. Вимоги апеляційного суду про сплату судового збору не ґрунтуються на законі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

28 листопада 2018 року справа № 243/9855/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір не повинен обмежувати право заявника на доступ до правосуддя, його розмір має бути розумним. Разом з цим судовий збір виконує роль обмежувального заходу, який попереджає подання необґрунтованих й безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Зміни у визначенні порядку оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01 вересня 2015 року. Цим Законом звужено перелік суб`єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній до 01 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 01 вересня 2015 року зменшено кількість платників, що звільняються від сплати судового збору.

У розрахунках прогнозованого обсягу надходжень від сплати судового збору з урахуванням змін, які внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIIІ, прийнято до уваги, що такі зміни матимуть вплив на суттєве зменшення кількості необґрунтованих звернень до судів у зв`язку з відміною пільг та підвищення рівня відповідальності платників судового збору.

Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі у справах за вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях справ: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці», а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (далі - Інструкція).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

Середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки (частина п`ята статті 235 Кодексу законів про працю України) не є ані основною, ані додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною або компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто не входить до структури заробітної плати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження 12-301гс18).

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статей 175 та 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подачі до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки.

Враховуючи викладене, при постановленні оскарженої позивачем ухвали від 27 вересня 2018 року апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України, для визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку із несплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Верховний суд погоджується з вищенаведеним висновками апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції правильно застосував положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та частини третьої статті 185 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте, такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення заявником цієї правової норми.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Галія Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

УхвалуАпеляційного суду Донецької області від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов