Житомирський апеляційний суд
Справа №276/594/17 Головуючий у 1-й інст. Мельник М. Л.
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №276/594/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Іршанське комунальне підприємство» Іршанської селищної ради про визнання неправомірним і скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2019 року,яке ухвалено суддею Мельник М.Л. в смт Хорошів

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: поновити строк на оскарження розпорядження (наказу) від 29.12.1999 року №1615 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1999 року на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати незаконним і скасувати розпорядження органу приватизації Іршанського комунального підприємства від 29.12.1999 року №1615, свідоцтво про право власності на житло від 29 грудня 1999 року, реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 1982 році з врахуванням того, що у ОСОБА_2 була неповнолітня дитина, останньому було виділено квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, ОСОБА_2 отримав ордер на вказану квартиру із зазначенням осіб, яким її було виділено. В ордері був також зазначений позивач. В даній квартирі ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований з моменту її отримання. В 1993 році знявся з реєстрації, оскільки навчався в іншому населеному пункті. В 1998 році знову зареєструвався в даній квартирі, а в 1999 році знявся з реєстрації в зв`язку з працевлаштуванням у Дніпропетровській області. Згодом, 22.11.2000 року позивач зареєструвався в спірній квартирі, де зареєстрований по даний час. Отримавши ухвалу Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17.10.2016 року разом з позовною заявою з додатками, позивачем було виявлено копію свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29.12.1999 року.

За таких обставин у жовтні 2016 р. ОСОБА_1 дізнався про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яку було проведено без нього, чим позбавлено його права на приватизацію належної йому частки. Вважає, що проведенням даної приватизації порушено його законні права, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження розпорядження №1615 від 29.12.1999 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та комунального підприємства «Іршанське комунальне підприємство» Іршанської селищної ради про визнання неправомірним і скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що спірна квартира була виділена на сім`ю відповідача з врахуванням позивача, який був дитиною і тривалий час проживав у даній квартирі. На час приватизації апелянт не був зареєстрований у спірній квартирі, однак, вважає, що за ним збереглося право на приватизацію цього житла. Зазначає, що про приватизацію квартири відповідачами він дізнався лише у 2016 році, коли отримав із суду позовну заяву про визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

Позивач в судове засідання не з`явився. Надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представники відповідачів просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 .

В листопаді 1982 року ОСОБА_2 на сім`ю у складі 4-х осіб, до складу якої входив позивач, отримав ордер №108 на квартиру АДРЕСА_1 .

27.12.1999 року позивач ОСОБА_1 знявся з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .

29.12.1999 року наймач ОСОБА_2 та повнолітні члени сім`ї звернулись із заявою до керівника органу приватизації Іршанського ДКП про передачу в особисту власність квартири АДРЕСА_1 .

На підставі заяви, довідки про склад сім`ї, розпорядження органу приватизації №1615 від 29.12.1999 року, Іршанським ДКП було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до зазначеного свідоцтва, дана квартира на праві спільної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

04.02.2000 року в Житомирському БТІ за №1 ст.283 р.32 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

На час приватизації в даній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї Іршанського ДКП.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.

Такий висновок суду є обґрунтованим виходячи з наступного.

У відповідності з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Як визначено ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» - приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Аналогічну норму містить п.5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009р. № 396.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку). Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання приватизації квартири недійсною, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів під час розгляду справи тих обставин, що на час приватизації квартири АДРЕСА_1 він був тимчасово відсутній та за ним збереглося право на житло через тимчасовий виїзд за умов та характеру роботи, які давали право на збереження за ним житла, а тому дійшов правильного висновку, що приватизація квартири проведена з дотриманням вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК).

Так з матеріалів справи вбачається, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2017 року у справі №276/912/16-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Даним рішенням було встановлено, що позивач з 2007 року у спірній квартирі не проживає, у зв`язку з тим, що разом зі своєю сім`єю переїхав до власного будинку по АДРЕСА_2 (а.с.76).

Як визначено ч.1 та 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У відповідності з ч.1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову у даній частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині не оскаржується, а тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: