ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №591/5158/18

Номер провадження 22-ц/816/1121/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собина О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 22 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстрована вона та відповідач - її син ОСОБА_2, який також є співвласником вказаної квартири. Проте, ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі з 2003 року, так як вибув на постійне місце проживання до Російської Федерації та не сплачує комунальні послуги.

Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не має можливості знятися з реєстрації місця проживання, так як проживає за кордоном, позивач просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що наявність факту реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки обмежує її, як співвласника житла, користуватися, володіти та розпоряджатися своєю частиною власності. Крім того, зауважує, що вона позбавлена можливості отримувати соціальну допомогу на оплату житлово-комунальних послуг з боку держави у вигляді субсидії, оскільки відповідач на території України вважається безробітним та не отримує доходи. Також, на думку позивача, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, так як не врахував, що відповідач видав на її ім'я довіреність щодо розпорядження на її розсуд належною йому часткою у спільному майні та про зняття його з реєстрації за місцем проживання. Однак, реалізувати волевиявлення відповідача позивач у повній мірі не має можливості через відсутність у неї оригіналу паспорта відповідача, як громадянина України.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2, що підтверджується угодою про визначення часток квартири від 13 грудня 2004 року та договором купівлі-продажу квартири від 13 грудня 2004 року (а.с. 38, 39, 40, 41, 42, 43).

Згідно з довідкою про склад сім'ї від 12 липня 2018 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2, відповідач по справі (а.с. 10).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є співвласником квартири, тому право користування цим жилим приміщенням є похідним від його права власності, відтак, на обсяг цього права користування не впливають обставини проживання або непроживання у вказаному житловому приміщенні. Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому суд дійшов висновку, що власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Частина друга статті 405 ЦК України також встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім'ї власника житла, наймач або члени його сім'ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц.

Також, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5 роз'яснив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу України.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому відповідач, як співвласник спірної квартири, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням з підстав, заявлених позивачем у позові.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач довгий час не проживає у спірній квартирі та не несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг не можуть слугувати підставою для визнання його, як співвласника цього житла, таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

При цьому, на думку колегії суддів, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин того, що наявність реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі порушує її права, як співвласника житла, користуватися, володіти та розпоряджатися своєю частиною власності, а ті обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі, такими не являються.

Та обставина, що відповідач видав на ім'я позивача довіреність на право розпорядження своєю часткою у праві спільної власності на вказану квартиру, в тому числі щодо зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою також не може слугувати правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, ураховуючи, що перелік підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням чітко визначений законом, а зазначена позивачем підстава до таких не відноситься.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко