ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3629/19 Справа № 185/3150/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Вказувала, що вона надала ОСОБА_1 23 вересня 2017 року грошові кошти у вигляді позики в розмірі 10.000 грн. з поверненням боргу до 20 листопада 2017 року, про що відповідач власноручно склала розписку від 23 вересня 2017 року. Крім того, 06 листопада 2017 року, 14 листопада 2017 року, 27 листопада 2017 року, 02 грудня 2017 року та 29 січня 2018 року нею були надані відповідачу грошові кошти у вигляді позики в розмірі по 10.000 грн. кожен раз, а всього було надано грошей в розмірі 60.000 грн., про що ОСОБА_1 складені розписки. У зазначені в розписках строки остання грошові кошти не повернула. За останній час вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням повернути їй гроші, але всі ці звернення ніякого результату не дали. На момент звернення до суду з даним позовом сума неповернутого боргу складає 60.000 грн., загальна сума інфляційних нарахувань на суму боргу складає 760 грн. Відповідач не виконує належним чином умови договору, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу за договором позики від 23 вересня 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 06 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 14 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 27 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 02 грудня 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 29 січня 2018 року в розмірі 10.000 грн., а всього 60.000 грн. та суму інфляційних нарахувань на суму боргу в розмірі 760 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики грошей від 23 вересня 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 06 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн. за договором позики від 14 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 27 листопада 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 02 грудня 2017 року в розмірі 10.000 грн., за договором позики від 29 січня 2018 року в розмірі 10.000 грн., а всього 60.000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму інфляційних нарахувань на суму боргу в розмірі 760 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погодившись із рішенням міського суду ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду, просила, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач повністю сплатила борг позивачу, що підтверджується наявним у позивача аудіозаписом; рішення суду є необґрунтованим та незаконним.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розписок від 23 вересня 2017 року, 06 листопада 2017 року, 14 листопада 2017 року, 27 листопада 2017 року, 02 грудня 2017 року та 29 січня 2018 року позивач надала відповідачу грошові кошти у вигляді позики на загальну суму 60.000 грн., з поверненням боргу до 20 листопада 2017 року (згідно розписки від 23 вересня 2017 року); до 20 березня 2018 року (згідно розписки від 06 листопада 2017 року); до 14 березня 2018 року (згідно розписки від 14 листопада 2017 року); до березня 2018 року (згідно розписки від 27 листопада 2017 року); до лютого 2018 року (згідно розписки від 02 грудня 2017 року); до березня 2018 року (згідно розписки від 29 січня 2018 року).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, на які посилається заявник у своїй апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відповідач не надала будь-яких доказів на підтвердження повернення позивачу боргу за спірними договорами позики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи (а.с.44) міститься заява ОСОБА_1 , в якій відповідач визнає позовні вимоги про стягнення з неї на користь позивача суми боргу в розмірі 60.000 грн., датована 29 жовтня 2018 року - днем ухвалення оскаржуваного рішення.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши дотримання сторонами письмової форми договорів позики, які укладено у простій письмовій формі у вигляді боргових розписок, що відповідає наведеним вище нормам законодавства, та факт неповернення отриманих за ними коштів відповідачем позивачу, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.