ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 629/1271/19

Провадження № 22-ц/818/2686/19

14 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Бабенко Юрій Петрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2019 року (суддя Смірнова С.А.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова Бабенка Юрія Петровича про зобовязання вчинити певні дії, -

встановив:

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому просив зобов`язати суддю визначити розмір шкоди, завданої йому втратою органами прокуратури належного майна, свіжомороженої риби морської путасу в кількості 319520 кг та винести постанову про відшкодування цієї шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 20.06.2008 року суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Бабенко Ю.П. постановив ухвалу про скасування арешту на належну йому свіжоморожену рибу в кількості 319520 кг., яка знаходилась на відповідальному зберіганні в ТОВ «Харківриба». 25.07.2018 року позивач на свій запит отримав інформацію від Харківської місцевої прокуратури №3, що арештована в рамках кримінальної справи партія свіжомороженої риби морської путасу в кількості 319520 кг була реалізована Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Харкова ще 22.10.2001 року, за місяць до її арешту слідчим прокуратури і кошти за реалізовану через Харківську товарну біржу за пів-ціни рибу були перераховані на рахунок ДПІ в Харківській області, де безслідно зникли.10 січня 2019 року він звернувся до суду, який виніс рішення про скасування арешту з заявою в якій просив суд на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» винести постанову (ухвалу) про розмір відшкодування шкоди завданої йому втратою свіжомороженої риби морської путасу в кількості 319520 кг. 14 лютого 2019 року відповідач по справі надіслав на його адресу відповідь № Б-27, якою фактично відмовився виконувати обовязок, покладений на нього частиною ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження по справі з підстав, що справа не підялягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовою у відкритті провадження по справі, суд порушив його право на доступ до правосуддя.

Правом на надання відзиву по справі відповідач не скористався.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи і не з`явилися в судове засідання, від апелянта надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у справі зазначений особисто суддя районного суду, позивачем викладені позовні вимоги, які є по суті оскарженням процесуальних дій судді, пов`язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Суд апеляційної інстанції погоджується таким висновком суду.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається із підстав та предмету позовної заяви ОСОБА_1 , він не згодний саме з процесуальними діями судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова Бабенка Ю.П., пов`язаних із відмовою винести ухвалу, якою визначити розмір шкоди, завданої ОСОБА_1 втратою органами прокуратури належного йому майна ( а.с. 3 - 7 ).

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Отже, зазначеними положеннями законодавства визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України).

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що позов до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, тобто не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом.

Заяви, скарги, спрямовані на притягнення судді як відповідача, не підлягають розгляду в суді, так як законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст.125,129,129-1 Конституції України, ст.1176 ЦК України, ст.ст.13,23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п.36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Враховуючи наведене, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржена ухвала залишається без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко