Провадження № 22-ц/824/6679/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що із 05 лютого 2016 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. На даний час шлюб не розірваний, хоча кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім`ю, відповідачка нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникають сварки.

Вказував, що в період шлюбу 04 листопада 2017 року він придбав автомобіль «Mitsubishi Pajero»2005 року випуску, який було зареєстровано на відповідачку. Автомобіль придбаний за належні йому кошти, які передані матір`ю ОСОБА_3 18 жовтня 2017 року у розмірі 10000 доларів США після продажу її власного автомобіля. Вважає, що згідно п.3 ст.57 СК України автомобіль є його особистою власністю. Посилаючись на те, що автомобіль придбаний за кошти, які були його особистою власністю, просив в порядку поділу майна визнати за ним право власності на автомобіль «Mitsubishi Pajero»2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi Pajero»2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невідповідність нормам матеріального і процесуального права. Скарга мотивована неправильною оцінкою судом наданих ним доказів про придбання спірного автомобіля за кошти, що передані йому матір`ю ОСОБА_3 18 жовтня 2017 року у розмірі 10000 доларів США після продажу її власного автомобіля «VolkswagenTransporter».

- 2 -

Зокрема, судом невірно оцінено нотаріально посвідчені покази його матері про передачу коштів та його поліграфічне дослідження щодо правдивості його відповідей, додане до апеляційної скарги і проведене після судового рішення. Водночас, суд не прийняв до уваги відсутність доказів щодо наявності у відповідачки грошових коштів на момент придбання автомобіля, бо мати відповідачки отримала кредит у м.Бергамо в Італії за сім місяців до придбання спірного автомобіля. Суд не врахував як відсутність доказів про передання цих коштів відповідачці, так і відсутність доказів про чинність кредитної угоди та її умови. Суд не звернув уваги, що отримані матір`ю відповідачки кредитні кошти, використані нею на придбання нерухомості, а саме жиитлового будинку і ділянки по АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з реєстру нерухомості.

Відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована відсутністю належних доказів про те, що передані позивачу його матір`ю грошові кошти були використані ним для придбання спірного автомобіля. Навпаки, вона довела той факт, що автомобіль придбаний за надані її матір`ю ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10000 євро відповідно до отриманого матір`ю 06 квітня 2017 року кредиту у ВАТ «УніКредит» у м.Бергамо Італія, що підтверджується як показами її матері, так і письмовими доказами про отримання кредиту, і спростовує висновки суду про належність автомобіля до спільного майна подружжя. Суд допустив ряд порушень процесуальних норм, безпідставно відмовивши їй у допиті свідків, які б могли підтвердити факт передачі їй матір`ю грошових коштів, та у призначенні судово-товарознавчої експертизи з метою встановлення ринкової вартості спірного автомобіля, бо долучене позивачем експертне дослідження не відповідає дісності і дало йому змогу розглядати справу у спрощеному провадженні і сплатити менший судовий збір. Ії клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження необгрунтовано залишене судом без задоволенння, що позбавило її права на захист своїх інтересів та долучення доказів.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідачки і вказав, що доводи скарги про отримання відповідачкою коштів від матері є безпідставними і не доводяться матеріалами справи.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження із копією апеляційної скарги ОСОБА_1 , правом на подання відзиву не скористалася.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 167000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що

- 3 -

обидві апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи за кожною із сторін право власності на 1/2 частину спірного автомобіля «Mitsubishi Pajero» 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд обгрунтовував свої висновки тим, що автомобіль придбаний сторонами в період шлюбу, є пільним майном подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже сторони мають рівні права на це майно.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень статей 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 05 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27 жовтня 2018 року Оболонським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м.Києві за спільною заявою сторін.

Також, судом встановлено, що в період шлюбу сторони за договором купівлі-продажу на ім`я відповідачки ОСОБА_2 придбали автомобіль «Mitsubishi Pajero»2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя частково і визнав за кожною із сторін право власності на половину автомобіля як частку у спільному майні подружжя.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що автомобіль «Mitsubishi Pajero» придбаний ним за кошти, які були його особистою власністю, бо передані йому матір`ю ОСОБА_3 , колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Це ж стосується аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , про те, що автомобіль належить лише їй, бо придбаний за надані їй матір`ю ОСОБА_4 кошти.

Суд першої інстанції вірно відхилив такі доводи з огляду на їх недоведеність з чим колегія суддів погоджуються. Фактично доводи обох сторін зводяться до того, що їх батьки передали кожному свої грошові кошти, за які, як стверджує кожна сторона, вона і придбала автомобіль.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вище вказувалося з матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль придбаний сторонами в період шлюбу на ім`я відповідачки. При розгляді справи сторони не надали суду належних, допустимих і достатніх доказів і такі у справі відсутні про те, що дане майно є особистою власністю якоїсь із сторін згідно положень ст.57 СК України як придбане за його особисті кошти.

Встановлено, що передача грошей, про яку стверджує кожна сторона, не була оформлена у відповідності з вимогами закону, зокрема ні договір позики грошей, ні договір дарування грошей, ні інший правочин між сторонами та їх батьками у письмовому вигляді не

- 4 -

укладався. Свої доводи про отримання коштів, кожна сторона обгрунтовує показами самих матерів як свідків, проте, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази свідків з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Аналогічні положення щодо необхідності дотримання письмової форми договору позики містить ст.1047 ЦК України, яка вказує, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки сума отриманих коштів, за твердженням позивача становить 10000 доларів США, а за твердженням відповідачки - 10000 євро, то такий правочин мав бути укладений у письмовій формі, а у випадку дарування і нотаріально посвідчений, чого не встановлено.

Кожна сторона заперечує факт отримання іншою стороною грошових коштів, а тому в силу положень абзацу 2 ч.1 ст.218 ЦК України в такому випадку рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків, що вірно врахував суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що сам по собі факт придбання сторонами майна під час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення цього майна до спільного майна подружжя не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достовірності (ст.ст.77-79 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України). Оскільки позивач не надав належних доказів, що майно не є спільним майном подружжя, суд вірно не взяв до уваги його доводи.

Твердження у скарзі ОСОБА_1 про те, що суд залишив поза увагою відсутність у відповідачки грошових коштів на момент придбання автомобіля, а відтак останняне довела суду факт її матеріальної участі у купівлі автомобіля не мають правового значення для віднесення спірного майна до власності подружжя, оскільки ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким приписам кореспондуються положення ч.2 ст.61 СК України, згідно якої заробітна плата, отримана одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судом висновку дослідження його на поліграфі безпідставні, оскільки дане дослідження виготовлене 22 березня 2019 року, тобто після ухвалення судом рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про безпідставну відмову їй у допиті свідків, які б могли підтвердити факт передачі їй матір`ю грошових коштів, безпідставні, оскільки як вище вказувалося не була дотримана форма правочину щодо передачі їй коштів у

- 5 -

розмірі 10000 євро, а відтак заперечення цього факту іншою стороною позбавляє відповідачку права посилатися на покази свідків (ч.1 ст.218 ЦПК України).

Посилання у скарзі ОСОБА_2 на необгрунтовану відмову у призначенні судово-товарознавчої експертизи з метою встановлення ринкової вартості спірного автомобіля колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, позивачем надано суду висновок з експертної оцінки автомобіля від 19 вересня 2018 року, виконане фаховим оцінювачем, згідно якого вартість спірного автомобіля складає 167000 грн. Посилаючись на те, що експертне дослідження не відповідає дісності, відповідачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу на його спростування, а відтак і належно не обгрунтувала необхідність призначення експертизи, що згідно ч.1 ст.103 ЦПК України є обов`язковим, бо експертиза згідно цієї норми може бути призначена лише за умови коли наданний стороною висновок експерта викликає сумнів.

По-друге, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачка мала можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування висновків експертного дослідження, доданого позивачем до позову, і отриманого відповідачкою з матеріалами позову, проте не зробила цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи скарги ОСОБА_2 щодо безпідставної відмови суду у задоволенні її клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження, що позбавило її права на захист своїх інтересів та долучення доказів не грунтуються на приписах процесуального закону.

Згідно ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд (ч.1).

Згідно ч.2 даної статті у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Отже, процесуальний закон визначає дві категорії справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, а саме: ті, які підлягають розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, та ті, які можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В той же час згідно ч.7 цієї статті дані вимоги не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

З огляду на те, що в даній справі ціна позову становить 167000грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, товідповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною і згідно п.1 ч.1 ст. ст.274 ЦПК України дана справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

- 6 -

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що суд не обмежував відповідачку у висловленні доводів та заперечень проти позову та долученні доказів, усі подані нею докази долучені до матеріалів справи і їм дана оцінка.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позов, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення із наведених у апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: