У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2019 р.

м. Київ

справа № 755/13734/18

провадження № 6/755/212/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поданої в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

ВСТАНОВИВ:

12.02.2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якій просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 755/13734/18 від 09.11.2018 року про стягнення із заявника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 2 282,70 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. та судового збору у розмірі 1 408,00 грн., а всього на загальну суму 4 690,70 грн.

Вимоги заяви мотивовано тим, що Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист по справі № 755/13734/18 на виконання рішення суду від 09.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 2 282,70 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. та судового збору у розмірі 1 408,00 грн., а всього на загальну суму 4 690,70 грн. Про зазначене рішення суду та виконавчий лист заявник дізналась лише 17.01.2019 року з смс-повідомлення, надісланого їй стягувачем ОСОБА_2 Щодо факту розгляду судом позовної заяви та про наявність рішення суду від 09.11.2018 року заявник не знала, тому була позбавлена можливості реалізувати своє право на захист від звинувачень та вимог позивача. Заявник має намір оскаржити в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року у справі № 755/13734/18, тому вважає, що виконавчий лист № 755/13734/18 є таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом надіслання поштового повідомлення на адресу, зазначену у заяві, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з огляду на обмежений діючим процесуальним законом термін розгляду даної категорії справ.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду письмові заперечення проти заяви, долучені до матеріалів справи.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені заявником підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року по цивільній справі № 755/13734/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття, у розмірі 2 282,70 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 408,00 грн., а всього на загальну суму 4 690,70 грн.(а.с. 82-88)

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, що набрав чинності 05.10.2016 року), примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно положень ч. 1, 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII, що набрав чинності 05.10.2016 року), виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

21.12.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/13734/18 щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року. (довідковий лист - обкладинка справи)

04.01.2019 року заявник ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами цивільної справи № 755/13734/18, про що свідчить власноручна розписка заявника, розміщена на довідковому листі обкладинки справи.

Принцип обов'язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов'язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони є обов'язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов'язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов'язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

Згідно ч. 2 ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/13734/18 від 21.12.2018 року про стягнення із заявника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття, у розмірі 2 282,70 грн., моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн. та судового збору у розмірі 1 408,00 грн., а всього на загальну суму 4 690,70 грн., таким, що не підлягає виконанню, - оскільки даний виконавчий лист видано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, є чинним на день постановлення даної ухвали суду, рішення суду є обов'язковим для виконання на території України заявником як боржником за виконавчим провадженням. При цьому заявником не надано суду доказів, які б підтверджували помилковість видачі оспорюваного виконавчого листа, або доказів, які б підтверджували відсутність обов'язку заявника як боржника щодо сплати стягнутої за рішенням суду матеріальної і моральної шкоди та судового збору на загальну суму 4 690,70 грн.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, - є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_2, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, подану в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,- залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 25 лютого 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган