КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18лютого 2019 року м. Київ

Справа № 360/678/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2165/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Міланіч А.М. 21 червня 2018 року в смт. Бородянка, повний текст рішення складено 06 липня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Антор-Експо» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за наказом № 36 від 3 липня 2007 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Антор-Експо» на посаду охоронця відділу охорони. В зв'язку з тим, що товариство постійно порушувало трудове законодавство та не виплачувало заробітну плату він подав заяву про звільнення з роботи. В січні 2018 року він звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за затримку видачі трудової книжки і в процесі розгляду цієї справи дізнався, що за наказом № 14 від 20 вересня 2017 року його було звільнено з роботи за прогули з 20 вересня 2017 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України, в зв'язку з його невиходами на роботу з 29 серпня 2016 року.

Вважав вказаний наказ про його звільнення винесеним всупереч вимогам діючого законодавства, оскільки його робоче місце було зайняте іншою людиною ще у 2016 році, тому йому не було куди виходити після відпустки з 01 серпня 2016 року по 29 серпня 2016 року. У нього ніхто не брав пояснення з приводу прогулів та не знайомив з актами невиходу на роботу, наказ про звільнення винесено через рік після допущення ним прогулів без погодження з профспілковим органом. З 29 серпня 2016 року він не міг влаштуватись на іншу роботу, так як у нього не було наказу про його звільнення та трудової книжки.

Тому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №14 від 20 вересня 2017 року про звільнення з роботи, поновити його (позивача) на посаді охоронця відділу охорони ТОВ «Антор-Експо», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2016 року по даний час.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 21 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Антор-Експо» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду реальним обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Доводи апеляційної скарги повністю дублюють доводи викладені в позовній заяві. На підставі викладеного, позивач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_3, підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених вимог.

Представник ТОВ «Антор-Експо» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, причини неявки суду не повідомили, а тому керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що згідно із наказом ТОВ «Антор-Експо» № 36 від 3 липня 2007 року позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду охоронця відділу охорони (а.с.63).

Наказом ТОВ «Антор-Експо» № 45 від 1 серпня 2016 року ОСОБА_2 на підставі його заяви була надана чергова оплачувана відпустка з 4 серпня 2016 року по 28 серпня 2016 року із зазначенням, що він має приступити до роботи 29 серпня 2016 року, однак, на роботу після цього він не вийшов, що підтверджується матеріалами справи, та визнається сторонами (а.с. 55, 64-68).

Наказом ТОВ «Антор-Експо» № 14 від 20 вересня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за прогули з 20 вересня 2017 року відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.54).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, починаючи з 29 серпня 2016 року, і до дня звільнення 20 вересня 2017 року, допустив прогули без поважних причин, а тому відповідач мав достатні підстави для звільнення його з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, начальником цеху «Бородянка» 29 серпня 2016 року була складена доповідна записка, якою він доводив до відома директора ТОВ «Антор-Експо» про відсутність 29 серпня 2016 року на робочому місці ОСОБА_2 протягом всієї зміни, також 29 серпня 2016 року було складено Акт про невихід на роботу охоронника ОСОБА_2. 01 вересня 2016 року також було складено доповідну записку про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці та Акт про невихід на роботу (а.с. 50-53).

В силу ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Так, ОСОБА_2 було запропоновано надати підтвердження поважності причин не виходу на роботу потягом 29 серпня 2016 року - 17 травня 2017 року лише 30 серпня 2017 року, що вбачається з листа ТОВ «Антор-Експо» (а.с. 7).

Наказ ТОВ «Антор-Експо» № 14, яким ОСОБА_2 було звільнено з роботи за прогули вчинені 29 серпня 2016 року та 01 вересня 2016 року, відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України було видано 20 вересня 2017 року (а.с.54).

Разом з цим, при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення 20 вересня 2017 року відповідачем не було дотримано вимоги ст. 148 КЗпП України щодо строків застосування дисциплінарного стягнення, оскільки з моменту виявлення проступку (29 серпня 2016 року) та до застосування дисциплінарного стягнення, винесення наказу про звільнення ОСОБА_2 (20 вересня 2017 року) минуло більше 6 місяців.

Таким чином, звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог не відповідають вимогам законодавства.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача, а тому вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у справах про звільнення працівник може звернутися з позовом до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначено вище, наказ про звільнення позивача №14 був виданий 20 вересня 2017 року. Підпис про ознайомлення ОСОБА_2 із наказом відсутній (а.с.54). Також в матеріалах справи відсутні відомості про дату отримання ОСОБА_2 трудової книжки. В позовній заяві ОСОБА_2 вказує на те, що трудову книжку ним отримано лише в лютому 2018 року, однак докази, які б підтверджували вказані обставини в матеріалах справи відсутні.

Разом з цим, із позовної заяви ОСОБА_2, вбачається, що позивач в січні 2018 року звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача на його користь суми середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, також у своїй позовній заяві він зазначає про те, що у своїх позовних заявах, які він подавав до суду в 2017 році про про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та в січні 2018 року про стягнення з відповідача на його користь коштів за затримку видачі трудової книжки він просив суд витребувати у відповідача копії наказів про його прийняття на роботу, переводи, звільнення, довідку про середньомісячну заробітну плату та трудову книжку.

Тобто, з січня 2018 року позивачу достовірно було відомо про його звільнення. Отже, саме з січня 2018 року починається перебіг строку на оскарження незаконного звільнення.

При цьому із позовом позивач звернувся 20 березня 2018 року. В поданій позовній заяві ОСОБА_2 будь-яких причин на підтвердження поважності пропуску строку не зазначив, та не просив поновити строк на звернення до суду.

Отже позивач пропустив передбачений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду без поважних причин, що є підставою для відмови в заявлених ним позовних вимогах в повному обсязі.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 червня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав, а саме у зв'язку з пропуском позивачем строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для звернення із даним позовом до суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 21 червня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Антор-Експо» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук

Повний текст постанови складений 27 лютого 2019 року.