Справа № 308/6203/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Готри Т.Ю.,

суддів: Кондора Р.Ю., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань: Волощук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 жовтня 2018 року, повний текст складено 04.10.2018, ухваленого суддею Шепетко І.О.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.09.2006 відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 8 200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом під 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Під час укладення договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, в зв`язку з чим у нього станом на 31.03.2018 утворилась заборгованість у розмірі 28 115,76 грн, з яких: 3 919,54 грн тіло кредиту; 22 381,18 грн відсотки за користуванням кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина); 1 315,04 грн штраф (процентна складова), банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 28 115,76 грн та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн зі сплати судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 4 жовтня 2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 08.09.2006 у розмірі 28 115,76 грн, з яких: 3 919,54 грн тіло кредиту; 22 381,18 грн відсотки за користуванням кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина); 1 315,04 грн штраф (процентна складова), а також 1 762,00 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у позові банку відмовити.

Вказує на те, що позов банком подано з пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Також зазначав і на безпідставне нарахування банком відсотків після закінчення строку дії кредитного договору. Посилався, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати своє право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Водоночас в апеляційній скарзі заявляє про застосування строку позовної давності.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник АТ КБ "ПриватБанк" Гриниха Т.Ю. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем ОСОБА_5 було порушено умови кредитного договору, зокрема він прострочив свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, тому вимога банку про стягнення з нього заборгованості в розмірі 28 115,76 грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Проте Закарпатський апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що 08.09.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір № б/н згідно з яким відповідач отримав кредит у сумі 8 200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, в даному випадку зміст договору від 08.09.2006 було зафіксовано у декількох документах, а саме: в заяві позичальника, «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правилах користування платіжною карткою» і «Тарифах Банку», які складають договір приєднання.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною картою граничний строк дії карти (місяць і рік) указано на лицьовій стороні картки і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного на ній місяця; строк погашення процентів визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до пункту 3.1.3 Правил користування платіжною картою за закінченням строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку.

Згідно з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» позичальнику ОСОБА_6 кредитну картку № НОМЕР_1 було видано 08.09.2006 зі строком дії до вересня 2012 року включно.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 «Позика. Кредит. Банків-ський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до вересня 2012 включно.

Отож, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Ураховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведене узгоджується і з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2015 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з розрахунку заборгованості за договором, відповідач ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним належним чином не виконував. Останній платіж у сумі 725,85 грн ним було здійснено 04.08.2009 (а.с. 5). Після цього відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачував і в строк, установлений договором, до вересня 2012 року включно, кредит і нараховані відсотки за кредитом банку не сплатив.

Із зазначеного розрахунку заборгованості вбачається, що 23.09.2015 сума погашення за наданим кредитом становить 223,06 грн. Як пояснив представник банку в суді апеляційної інстанції, зазначена сума грошей банком була автоматично списана з рахунку відповідача. Станом на 31.03.2018 відповідач має заборгованість у розмірі 28 115,76 грн, з яких: 3 919,54 грн тіло кредиту; 22 381,18 грн відсотки за користуванням кредитом; 500 грн штраф (фіксована частина); 1 315,04 грн штраф (процентна складова).

Матеріалами справи встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із зазначеним позовом звернувся 5 червня 2018 року, тоді як останній платіж відповідачем ОСОБА_5 було здійснено 04.08.2009 в сумі 725,85 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 указував на те, що позов банком подано з пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Зазначав, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати своє право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Тому в апеляційній скарзі заявив про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності в суді апеляційної інстанції підлягає розгляду, оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи не був належним чином повідомлений, так як до суду повернулися конверти разом із судовими повістками (а.с.30, 32), а також з урахуванням висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду зокрема зазначено, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з вимогами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У постановах від 30 вересня 2015 року в справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17 Верховний Суд України констатував, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності, оскільки стаття 267 ЦК України закріплює норму матеріального права, а нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, згідно з висновком Верховного Суду України може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Водночас Велика Палата Верховного Суду вважає, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач управі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

З огляду на вказане та з метою ефективного гарантування права на справедливий суд Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Як зазначалося вище сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до вересня 2012 року.

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_3 перестав виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом з 4 вересня 2009 року, в той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 5 червня 2018, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму станом на день повернення кредиту вересень 2012 року, а також нарахував проценти після спливу визначеного договором строку кредитування.

Водночас відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відтак оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця за попередній місяць, а так само і процентів, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Аналогічні висновки містяться і в постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.

Матеріалами справи установлено, що відповідач ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором зі сплати щомісячних платежів з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом не виконує з 4 вересня 2009 року (останній платіж ним було здійснено 4 серпня 2009 року в сумі 725,85 грн); повернення кредиту договором визначено вересень 2012 року, а до суду з позовом банк звернувся 05.06.2018 тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який відповідачем не переривався, оскільки списання банком коштів 23.09.2015 в сумі 223,06 грн, після закінчення строку дії кредитного договору, не є перериванням строку позовної давності.

Встановивши, що банком позовну заяву до ОСОБА_2 подано з пропуском строку позовної давності, який банк поновити не просив, тому суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості в розмірі 28 115,76 грн. та судових витрат в розмірі 1762,00 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за спливом позовної давності.

Згідно з ст.141 ЦПК України слід стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 2 650,06 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 жовтня 2018 року скасувати.

У позові Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 650,06 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: