Справа № 308/8116/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.. розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 листопада 2017 року (у складі судді Придачука О.А.) за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у липні 2015 р.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по кредитному договору № 42 Uz/G05-4.4 від 03.08.2005 р. у сумі 1 259 524,39 грн. і 3 654 грн. у відшкодування судового збору.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 03 серпня 2005 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 42 Uz/G05-4.4, відповідно до умов якого Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності кредитні ресурси у розмірі 43 200 доларів США зі сплатою за користування кредитними ресурсами 14 % річних і повного повернення кредиту до 02.08.2025 р.

Банк виконав узяті на себе зобов`язання належним чином і надав відповідачу кошти в розмірі 43 200 доларів США. Однак, відповідач не виконує узятих на себе зобов`язань, не сплачує відсотки за користування кредитом і не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами, у зв`язку з чим станом на 16.02.2015 р. загальна сума заборгованості за кредитним договором склала 1 259 524,39 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.06.2017 р. (том №1,а.с.201-202) Державну іпотечну установу було залучено як правонаступника позивача.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 листопада 2017 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість у сумі 1 259524,39 грн. і 3 654 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-станом на момент підписання кредитного договору видача кредиту з кредитного рахунку без відкриття поточного рахунку фізичної особи відповідно до підзаконних нормативно правових актів є неможливою;

-позивачем не надано документів, які б підтверджували видачу кредиту відповідачеві;

-надана Банком виписка не може вважатися належним і допустимим доказом на обґрунтування доводів позовної заяви, а вказані позивачем суми не відповідають викладеним у договорі умовам його укладення;

-судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права (ст. 263 п.4 ЦПК України).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Державна іпотечна установа просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до відповідності рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, що свідчить про його обґрунтованість, всебічне та повне з`ясування обставин справи.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через відповідність такого обставинами справи, додержання норм матеріального та процесуального права.

Установлено, що 03.08.2005 р. між ВАТ «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 42 Uz/G05-4.4 , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 43 200 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних і повного повернення кредиту до 02.08.2025 р. (том№1, а.с.6-11).До позовної заяви також був наданий графік погашення кредиту (том №1, а.с.12-13).

03 серпня 2005 р. між сторонами був укладений іпотечний договір (том №1, а.с.14-17).Також відповідачем була заповнена заява на отримання кредиту (том №1, а.с.18-19).

Унаслідок невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору станом на 16.02.2015 р. його загальна заборгованість склала 1 259 524,39 грн., про що відповідач був належним чином повідомлений шляхом направлення позивачем досудової вимоги від 04 березня 2015 р. (том №1, а.с.20). Однак, ця вимога повернулася до позивача з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.21).

Також позивачем як на обґрунтування своїх доводів було надано розрахунки заборгованості (як загальний так і окремий по складових кредитної заборгованості) (том №1, а.с.22-36).

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредиторазбитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Довід апеляційної скарги про те, що станом на момент підписання кредитного договору видача кредиту з кредитного рахунку без відкриття поточного рахунку фізичної особи відповідно до підзаконних нормативно-правових актів є неможливою,базується на помилковому розумінні норм матеріального права, а відтак не заслуговує на увагу.

Довід апеляційної скарги про те, що позивачем не надано документів, які б підтверджували видачу кредиту відповідачеві, суперечить обставинам справи та письмовим доказам.

Зокрема, в матеріалах справи міститься заява на отримання кредиту, заповнена та підписана відповідачем (том №1, а.с.18-19); заява від 11 липня 2005 р., підписана відповідачем на отримання кредиту по програмі «Житло в кредит» у сумі 43 200 доларів США на строк 240 місяців (том №1, а.с.237); заява на видачу готівки №43 від 03 серпня 2005 р. (том №1, а.с.236), згідно з якою відповідач отримав кредит у сумі 43 200 доларів США, що еквівалентно 218 160 грн. (том №1, а.с.236).

Указані письмові докази стороною відповідача належними та допустимим доказами не спростовано, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Довід апеляційної скарги про те, що надана Банком виписка не може вважатися належним і допустимим доказом на обґрунтування доводів позовної заяви, а вказані позивачем суми не відповідають викладеним у договорі умовах його укладення, не підкріплений жодним належним і допустимим доказом, і аж ніяк не спростовує позицію позивача.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права (ст. 263 п.4 ЦПК України), тобто не враховано певних постанов ВС, не заслуговує на увагу та не дає підстав для скасування оскарженого рішення, оскільки зміст спірних правовідносин і зібрані у справі докази свідчать про обґрунтованість і доведеність позовних вимог і не охоплюються висновками, викладеними в наданих апелянтом постановах ВС.

Так, достовірно встановлено та доведено, що позичальник кошти отримував, ними скористався, оскільки кошти бралися на купівлю житла, з Банком було укладено іпотечний договір, але відповідач належним чином не виконував узятих на себе зобов`язань згідно з умовами кредитного договору. Відтак, останній має зобов`язання перед Банком не лише повернути тіло кредиту, але і відсотки за користування таким. А Банк у свою чергу має право згідно з умовами кредитного договору та нормами закону отримати такі кошти.

Банк належними та допустимим доказами довів ті обставини, на які посилався на обґрунтування своїх позовних вимог. Доводи апеляційної скарги є недоведеними та суперечать обставинам справи. Належних і допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції стороною відповідача не надано.

За результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до вимог ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 18 травня 2019 року.

Судді: