Дата документу 15.05.2019 Справа № 316/1855/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/1855/18 Головуючий у 1 інстанції: Бульба О. М.
провадження № 22-ц/807/1584/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Енергодарського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у особі представника ОСОБА_1 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Енергодарський міський відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту постійного проживання на території України, в якій просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року та по теперішній час.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єреван республіки Вірменії. Одразу ж після його народження він разом з батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переїхали до України, де вони вже як сім`я постійно проживали в АДРЕСА_1. У вересні 1998 році він був зарахований до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 5, де закінчив 7-м класів. У зв`язку з переведенням до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 1, закінчив 9-й клас та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту. У 2009 році органом Державної податкової інспекції у м. Енергодар ОСОБА_2 було видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру.

З часу переїзду до України з 1991 року та по сьогоднішній день він жодного разу не залишав територію України. Він звертався до Енергодарського міського відділення Державної міграційної служби України в Запорізькій області за місцем його фактичного проживання з питанням прийняття громадянства України та отримання паспорту, однак міграційною службою йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13.11.1991 року - на дату набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Окрім того, заявник з даним питанням звертався до Посольства Республіки Вірменії в Україні, де йому було видано довідку від 26.06.2018 року про те, що по даним паспортно-візового відділу Поліції Республіки Вірменії, де народився ОСОБА_2 , останній паспортом громадянина Республіки Вірменії не документований.

У зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує його особу, він не має можливості реалізовувати свої майнові та немайнові права за місцем свого проживання, у тому числі, не має можливості поступити до ВНЗу, належно працевлаштуватися, користуватися повним обсягом прав, що передбачено законодавством України, так як є особою без громадянства. Отже, він не має можливості оформити громадянство України у зв`язку із відсутністю документу, який би підтвердив факт його постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, тому в заяві просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року та по теперішній час.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2019 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Єреван, республіка Вірменія станом на 13 листопада 1991 року і по теперішній час.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Енергодарський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у особі представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу заявником ОСОБА_2 не надано, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у відповідності до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, тому у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України справу розглянуто без його участі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника апелянта в особі Маменко К.С., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за такими підставами.

Встановлено, що заявник ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Єреван Республіки Вірменії, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , переклад якого було посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області 01.04.2011 року за номером в реєстрі № 1773, а справжність фотокопії свідоцтва про народження посвідчено ІНФОРМАЦІЯ_3 року за номером в реєстрі № 1774.

З довідки від 05.12.2013 року за вих. № 890 вбачається, що ОСОБА_2 був зарахований з 01.09.1998 року до 1-го класу Енергодарського навчально-виховного комплексу № 5 та закінчив 7-й клас.

З довідки від 05.12.2013 року за вих. № 648 вбачається, що заявник був зарахований до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 1 до 8-го класу та у 2007 році закінчив 9 клас, у зв`язку з чим отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_2 від 22.06.2007р.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у 2009 році закінчив 11 класів Енергодарської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 2, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_3 , виданим 24.06.2009р.

Відповідно до довідки Посольства Республіки Вірменії в Україні від 26.06.2018 року, ОСОБА_2 по даним паспортно-візового відділу Поліції Республіки Вірменії - паспортом громадянина Республіки Вірменії не документований.

Також з матеріалів справи вбачається, що батьки заявника - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2017 році отримали посвідки на постійне проживання на території України, що дає підстави вважати, що їх син ОСОБА_2 перебував разом з ними на території України в певний час.

Встановивши всі вище перелічені обставини, суд вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України з 13.11.1991 року та по теперішній час, та задовольнив заяву про встановлення вказаного факту.

У апеляційній скарзі міграційної служби зазначається, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом не в повній мірі досліджені обставини справи та надані докази по справі. Рішення суду постановлено виключно на підставі підтвердження заявником факту навчання на території України, починаючи з 1998р., без надання оцінки решті доказів, які надані міграційною службою, зокрема, про наявність громадянства Республіки Вірменія у батьків заявника. Отже, на думку апелянта, встановлення факту постійного проживання на території України лише на підставі навчання у певному періоді є недостатнім доказом, щоб вважати встановленим факт того, що заявник саме з 13.11.1991р. проживає постійно на території України. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви в повному обсязі.

Згідно п.1 ч.1. ст.3 74 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Так, в заяві ОСОБА_2 вказував, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13.11.1991р. йому необхідно для отримання громадянства України та паспорта громадянина України.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991р.) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

З матеріалів справи вбачається, що заявник стверджує факт свого проживання в Україні з жовтня 1991 року, тобто станом на 13.11.1991р., на підтвердження чому надав довідки навчальних закладів, у яких він навчався з 1998р., та копію своєї картки фізичної особи-платника податків ДПІ у м. Енергодарі Запорізької області від 06.10.2006 року.

Відповідно до п. 7 "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Суд першої інстанції, в основу свого висновку про доведеність заявлених вимог послався лише на навчання заявника на території України протягом періоду з 1998р. по 2009рр.

Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте за матерілами справи встановлено, що заявником не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту свого постійного проживання на території України саме станом на 13.11.1991р.

Крім того, суд не проаналізував інші документи, надані міграційною службою в ході розгляду справи.

З аналізу чинного законодавства, що регулює громадянство України, вбачається, що одним із визначальних моментів для цього є відсутність у особи, яка бажає отримати громадянство України, громадянства іншої держави.

Між тим, з наданих міграційною службою документів вбачається, що батьки ОСОБА_2 не можуть підтвердити факт їх проживання на території України ані станом на 24 серпня 1991р., ані станом на 13 листопада 1991р., оскільки сам заявник на той час був немовлям, а паспорти колишнього СРСР зразка 1974р. у них відсутні.

Натомість, як на час народження заявника ОСОБА_2 , так і на теперішній час його батьки є громадянами Республіки Вірменія.

Відповідно до Закону Республіки Вірменія «Про громадянство Республіки Вірменія» дитина у віці до 14 років у батьків, які мають громадянство Республіки Вірменії, набуває громадянства Республіки Вірменія; дитина, батьки якої на момент народження є громадянами Республіки Вірменія, незалежно від місця її народження, набуває громадянства Республіки Вірменія; проживання за межами Республіки Вірменія само по собі не тягне припинення громадянства Республіки Вірменія.

Батьки ОСОБА_2 мають паспорти Республіки Вірменія та документовані посвідками від 16.03.2017р. на постійне місце проживання на території України, а у заявах-анкетах на отримання дозволу на імміграцію в Україну ними зазначено, що їх син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., має громадянство Вірменії.

Таким чином, як сам факт постійного проживання на території України станом на 13.11.1991р. не доведений заявником, так і мета, для якої такий факт встановлюється, не може бути досягнута у обраний заявником спосіб.

Отже, з урахуванням вищенаведеного колегія визнає апеляційну скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Енергодарського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у особі представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2019 року у цій справі скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13.11.1991р. по теперішній час відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Енергодарського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області судовий збір в сумі 528,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 травня 2019 року

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.