ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2621/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2016 року, ухвалене у складі головуючого судді Харченко А.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа- ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - позивач - ОСОБА_1 - наймач, його колишня дружина - відповідач ОСОБА_2 , їх дочка - ОСОБА_3 Квартира не приватизована. Шлюб між сторонами розірваний 8 липня 1999 року. Відповідач з липня 1999 р. по теперішній час в квартирі не проживає, добровільно залишила житлове приміщення, її речей в квартирі немає. Цим житловим приміщенням не цікавиться, ніяких оплат по квартирі не здійснює. Незважаючи на відсутність відповідача за місцем реєстрації тривалий час, нарахування по комунальним платежам здійснюються з урахуванням її реєстрації.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою - АДРЕСА_1 .

Позивач та третя особа направили суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити, розглянути справу за їх відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради Закревський А.О. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказав, що згідно з довідкою про склад сім`ї та прописку, наданої дільницею № 32 КП «Жилкомсервіс» від 24.06.2016 № 1381 квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Харкова, вказана квартира неприватизована. Харківська міська рада, яка є власником спірної квартири і яка діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, на виконання вимог ст. ст. 15 та 30 Житлового кодексу УРСР, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за схоронністю та збереження житлового приміщення. Проте Харківську міську раду не було залучено в якості учасника справи.

Зазначив, що предметом доказування у даній справі є факт не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців, а надані позивачем Акти про не проживання ОСОБА_2 в період з липня 1999 року у спірній квартирі від 08.08.2016 р. та від 09.09.2016 р. не посвідчені належним чином балансоутримувачем будинку, що є незаінтересованим суб`єктом у даний правовідносинах. Окрім того, відсутні докази того, що особи, які проживають в квартирах № № 10, 19, 27, 44 та 66 по АДРЕСА_1 можуть бути достовірно обізнані щодо постійного проживання або не проживання відповідача у квартирі № 41 по вищевказаній адресі. Таким особам може бути відомо щодо відсутності відповідача у зазначеній квартирі виключно зі слів самого позивача, тобто особи, зацікавленій у вирішенні даної справи.

Вказав, що з рішення Московського районного суду міста Харкова від 13.12.2016 р. у даній справі вбачається, що такі особи навіть не були допитані в судовому засіданні в якості свідків та, відповідно, не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, що передбачено Кримінальним кодексом України. Надані до суду позивачем листи КП «Жилкомсервіс» від 27.05.2016 р. та Московського ВП (м. Харків) ГУНП в Харківській області від 30.05.2016 р. свідчать лише про те, що відповідач не зверталась із заявами про перешкоджання у користування житловим приміщенням, що в контексті позовних вимог не свідчать про доведеність факту не проживання ОСОБА_2 понад шість місяців в спірній квартирі. Окрім того, немає доказів, щодо того, хто саме здійснює оплату комунальних послуг протягом останніх шести місяців за користування спірною квартирою. Надані позивачем Акти про те, що ОСОБА_2 не мешкає більше шести місяців у квартирі АДРЕСА_1 не можна покласти в основу судового рішення. Отже, факт не проживання відповідача по даній справі не доведено належними та достатніми доказами.

Зазначив, що у позовній заяві немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідачів непрацездатними, знаходження її в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо. Визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , порушить її конституційне право на житло, що закріплено у статті 47 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок відсутності без поважних причин проживання понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР шестимісячний строк втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов`язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири та і на наймача.

Пункт 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпаним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини.

Судовим розглядом відповідно до наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані за адресою:АДРЕСА_1 . Дана житлова площа не приватизована і належить територіальній громаді м. Харкова.

Факт не проживання відповідача з липня 1999 р. безспірно підтверджується відповіддю на запит - довідкою № 1381 від 24.06.2016 р., виданою дільницею № 32 КП «Жилкомсервіс», в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач - наймач ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 Особовий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 5).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 08 липня 1999 року, про що складено відповідний актовий запис № 672 Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стаю, реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6).

Відповідно до повідомлення КП «Жилкомсервіс» від 27.05.2016 р., заяв від ОСОБА_2 яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 про перешкоди в проживанні за вказаною адресою до підприємства не надходило (а.с. 7).

Згідно відповіді на запит до Московського ВП (м.Харків) ГУНП в Харківській області від 30.05.2016 р. Вих.№20109/119-67 щодо порушення житлових прав за адресою : АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 не надходило (а.с. 8).

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому доводи скарги про те, що відповідач можливо з поважних причин не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 Харкові належними і допустимими доказами не доведені, а встановлені судом обставини про тривалу відсутність понад встановленого ст. 71 ЖК України шестимісячний строк зберігання жилого приміщення - належними і допустимими в розумінні ст.ст. 77, 79 ЦПК України доказами в результаті апеляційного перегляду заочного рішення суду - не були спростовані.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях, належними і допустимими доказами ці доводи не підтверджені. За такою тривалою відсутністю відповідача на день розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції та відсутності доказів поважних причин для цього, - колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність законних підстав для визнання її такою, що втратила право користування квартирою. Як правильно встановив суд, відповідач вже тривалий час, майже вже двадцять років, відсутність за місцем свого проживання, докази про те, що вона підтримує зв`язок з вищевказаним житлом, або вона в ньому зацікавлена - матеріали справи не містять, не було надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу, а доводи скарги не доведені.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.