Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 344/7715/13-ц

провадження № 61-14039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач-ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю., від 11 березня 2016 року.

Встановив:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ в натурі 1/6 частини з майна, що є у спільній частковій власності, а саме: будинку та земельної ділянки, виділ в натурі 1/3 частини з майна, що є у спільній частковій власності, а саме: земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 27 грудня 2012 року вона є власником 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, площею 0,0899 га, на якій розташований цей будинок, а також 1/3 частини земельної ділянки для садівництва, площею 0,0872 га, розташованої на території Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради. ОСОБА_2 в порядку спадкування є власником 5/6 частини будинку і земельної ділянки та 2/3 частини зазначеної земельної ділянки для садівництва.

Оскільки сторони, як співвласники не можуть дійти згоди щодо спільного володіння і користування зазначеним майном, просила виділити їй в натурі 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку (літера А) та житлового будинку (літера Б), воріт, огорожі, колодязя та 1/6 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього будинку, а також 1/3 частини земельної ділянки для садівництва на території Микитинецької сільської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року позов задоволено частково; виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 домоволодіння, яке знаходиться АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок під літ. А, на першому поверсі: приміщення 1-3 площею 16,2 кв. м, приміщення 1-4 площею 11,95 кв. м, приміщення 1-5 площею 4,33 кв. м, приміщення 1-5а площею 4,01 кв. м; виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 площею 89,99 кв. м (червоного кольору), а саме: між точками К -Г , Г - И, И - І, І-Ї, К-Й (згідно варіанту розподілу № 3, який вказаний у висновку експерта від 15 травня 2015 року № 12/11/14); виділено в особисту приватну власність ОСОБА_4 домоволодіння в АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок під літ. А, на першому поверсі: приміщення 1-2 площею 16,9 кв. м, приміщення 1-1 площею 5,9 кв. м, приміщення 1-6 площею 3,1 кв. м, приміщення 1-8 площею 1,5 кв. м, приміщення 1-7 площею 2,7 кв. м, приміщення ІІІ площею 1 кв. м, приміщення ІІ площею 1,8 кв. м, приміщення І площею 8,1 кв. м; на другому поверсі: приміщення 1-12 площею 3,3 кв. м, приміщення 1-10 площею 5,9 кв. м, приміщення 1-11 площею 11,5 кв. м, приміщення 1-9 площею 8,8 кв. м, приміщення І площею 8,7 кв. м; виділено у особисту приватну власність ОСОБА_7 земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 площею 653 кв. м (зеленого кольору), а саме: між точками Г - Д, Д - Е, Е - Є, Є - Ж, Ж-3, З - А, А - Б, Б - Н, Н - Ї, Ї-И, И-Г (згідно варіанту розподілу № 3 який вказаний у висновку експерта від 15 травня 2015 року № 12/11/14); вирішено питання про розподіл судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем обґрунтовано позовні вимоги належними та допустимими доказами, тому позов підлягає частковому задоволенню. Суд виходив з того, що доцільно провести виділ часток співвласників в натурі відповідно до варіанту № 3 висновку експерта, оскільки вказаний варіант виділу враховує інтереси сторін. Суд також керувався тим, що неможливо провести поділ чи виділ будинку (літ. Б), який не зданий в експлуатацію, тому поділу підлягають будівельні матеріали, однак позивач про їх розподіл не просив. Щодо присудження грошової компенсації, то позивачем не ставилась вимога у позовній заяві про стягнення грошової компенсації, не визначений її розмір, а відповідач не вніс суму грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Що стосується виділу 1/3 частини земельної ділянки для садівництва, площею 0,0872 га, розташованої на території Микитинецької сільської ради, суд зауважив, що експерт не дав відповіді про ринкову вартість та варіанти поділу, відповідно до частин сторін, клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи сторонами не заявлялось, а суд самостійно докази не збирає. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що право позивача слід захистити шляхом часткового задоволення вимоги про реальний поділ будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , а у задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року в частині виділу в натурі 1/6 частини з майна, що є у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме: домоволодіння та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково; виділено в натурі 1/6 частини, яка належить ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом виділення в натурі: приміщення І (кладова), площею 5,9 кв. м, приміщення ІІ (котельня), площею 1,8 кв. м, приміщення 1-1, площею 5,9 кв. м, приміщення 1-2, площею 16,9 кв. м, приміщення 1-3, площею 16,2 кв . м, приміщення 1-4, площею 11,9 кв. м , приміщення 1-5 , площею 9,5 кв. м, грн, приміщення 1-6, площею 3,1 кв. м, приміщення 1,7, площею 2,7 кв. м, приміщення 1,8, площею 1,5 кв. м, приміщення ІІІ (резервуар), площею 1,0 кв. м, що знаходяться на першому поверсі цього будинку, частину огорожі № 2, частину огорожі № 3, загальною вартістю 208 770,50 грн, згідно варіанту розподілу № 1, додаток 1, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2015 року № 12/11/14 (з виправленнями від 01 листопада 2015 року); для відокремлення та обладнання ізольованої квартири зобов`язано ОСОБА_1 вчинити наступні переобладнання: виконати згідно проекту, погодженому у відповідності із законодавством, прибудову для розміщення тамбуру, або тамбуру і кухні; закласти дверний проріз між приміщенням 1-1 і приміщенням І , закласти дверний проріз між приміщенням 1-2 і приміщенням 1-3, закласти дверний проріз між приміщенням 1-11 і приміщенням 1-9, зробити дверний проріз між приміщенням 1-2 і приміщенням 1-5, зробити дверний проріз замість віконного між приміщенням 1-5 та запропонованою прибудовою або для організації вхідних дверей; відновити приміщення ІІ (котельня), розширивши його за рахунок приміщення І (веранда), розмістивши там суміщений санвузол; закласти один віконний проріз в приміщенні І, як показано на плані; виділено в натурі 1/6 частини земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , із земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0899 га, розташованої на АДРЕСА_1 , у відповідності з варіантом розподілу № 1 додаток 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2015 року № 12/11/14 (з виправленнями від 01 листопада 2015 року), площею 49,75 кв. м (показаної на плані червоним кольором між точками Г - І - Ї - Й - К); земельну ділянку під житловим будинком літ. А, площею 107,4 кв. м (показаної на плані чорним кольором) залишено у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; земельну ділянку, площею 66,21 кв. м (показаної на плані синім кольором між точками Б В - К Й Н) залишено у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визначено реальні частки сторін у домоволодінні АДРЕСА_1 : ОСОБА_1. - 15/100 частини та ОСОБА_2 - 85/100 частини; за відхилення від ідеальних часток стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 26 059,10 грн грошової компенсації; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 ; вирішено питання про розподіл судових витрат; в решті рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_2 посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення його прав як власника майна.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 березня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із статтею 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Установлено, що будинок та земельна ділянка на АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 і ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності в порядку спадкування.

Про належність прав померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 на побудований згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 24 липня 2008 року № 364, але не зданого в експлуатацію житлового будинку літ. «Б», свідчать видане ОСОБА_1 27 грудня 2012 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А. М. свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий № 3-2273, а також Витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2013 року № 487677, де у відомостях про складові частини об`єкта нерухомого майна в АДРЕСА_1 зазначено: житловий будинок (літера А) загальною площею 118,80 кв. м; житловий будинок (літера Б), побудований згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 24 липня 2008 року № 364, але не здано в експлуатацію.

ОСОБА_1 оформила за собою право власності на спадкове майно та надала суду витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Вартість житлового будинку літ. «Б» входить у вартість спадкового майна ОСОБА_1 , відображена у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2015 року № 12/11/14 (з виправленнями від 01 листопада 2015 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції виходячи з вимог статей 356, 364, 1216, 1218 ЦК України, з урахуванням матеріалів судової будівельно-технічної експертизи від 15 травня 2015 року № 12/11/14 (з виправленнями від 01 листопада 2015 року), дійшов обгрунтованого висновку про те, що найбільш оптимальним варіантом виділу 1/6 частини ОСОБА_1 з домоволодіння на АДРЕСА_1 та виділу 1/6 частини земельної ділянки, на якій розташоване це домоволодіння, що належать сторонам на праві спільної часткової власності, є запропонований експертом варіант № 1 будівельно-технічної експертизи, при якому кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину житлового будинку (літера «А») із самостійним виходом, що виключає можливість залишення в спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень цього будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що побудований але не введений в експлуатацію будинок не може входити до спадщини, а відповідач є власником будівельних матеріалів, з яких збудований цей будинок. Крім того, судом не враховано вартості криниці, яку передано позивачу.

Слід зазначити, що апеляційний суд належним чином дослідив вказані доводи відповідача, та обгрунтовано частково задовольнив позов, взявши за основу запропонований позивачем варіант виділу майна, оскільки таким варіантом максимально враховано розмір частин співвласників та виключено можливість залишення у спільному користуванні будь яких приміщень спірного будинку.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 356, 364, 1216, 1218 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Враховуючи, що рішення суду апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська