Ухвала

17 травня 2019 року

м. Київ

справа № 315/849/18

провадження № 61-6684ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати дії відповідача щодо нарахування їй заборгованості за необлікований об`єм природного газу в сумі 5 807,87 грн та відключення її будинку від газопостачання неправомірними, зобов`язати відповідача відновити їй газопостачання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона є споживачем послуг із газопостачання, які надаються відповідачем до житлового будинку АДРЕСА_1 . Облік спожитого природного газу здійснюється лічильником G-4 Самгас, № 3246844, повірка якого була проведена у першому кварталі 2012 року. 20 лютого 2018 року вона виявила зупинку газового лічильника, про що повідомила аварійну службу «104». Наступного дня працівники Гуляйпільського відділення Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз» оглянули лічильник, склали акт про порушення № 17, в якому зазначили про несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ та роботу лічильника у позаштатному режимі, демонтували його та направили на експертизу. За висновками експертизи від 26 лютого 2018 року несанкціоноване втручання в роботу лічильника не виявлено, пломби та тавро державного повірника не порушені, проте лічильник визнано непридатним і таким, що підлягає заміні. Відповідно до повідомлення від 23 березня 2018 року їй нараховано 5 807,87 грн необлікованого об`єму природного газу за період з 17 вересня 2017 року по 20 лютого 2018 року. У зв`язку з несплатою вказаної суми 10 травня 2018 року її будинок було відключено від газопостачання. Посилаючись на те, що в роботу приладу обліку вона не втручалася, цілісність пломб не пошкоджувала, умови договору про надання послуг з газопостачання не порушувала, відключення будинку від газопостачання відбулося в період оскарження нею рішення комісії до керівних органів відповідача, ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» щодо нарахування ОСОБА_1 та зобов`язання погашення вартості необлікованого об`єму природного газу за період з 17 вересня 2017 року по 20 лютого 2018 року в сумі 5 807,87 грн. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» відновити ОСОБА_1 постачання природного газу як побутовому споживачу у житловий будинок АДРЕСА_1 . Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 050 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» в дохід держави судовий збір в сумі 1 409,60 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» задоволено, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

28 березня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування заборгованості за необлікований об`єм природного газу в сумі 5 807,87 грн та відключення будинку від газопостачання, і зобов`язання відновити газопостачання.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Доводи заявника про значний суспільний інтерес до цієї справи також нічим не підтверджені.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом також взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» про захист прав споживача.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук