ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 521/6555/14-ц

провадження № 61-7413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану його представником Мандиком Вадимом Анатолійовичем , на рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним і зустрічним позовами

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 4 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційний банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 71 800 доларів США зі сплатою 9,5 процентів річних за користування кредитом на строк до 4 квітня 2028 року.

Того ж дня у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 106521 (далі - договір поруки).

Вказувало, що 7 лютого 2009 року Акціонерним комерційним інвестиційний банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої сторони збільшили строк повернення кредиту до 4 квітня 2033 року та змінили графік його повернення.

Зазначало, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого станом на 7 квітня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 58 254,22 доларів США, що еквівалентно 678 718,11 грн.

За таких обставин просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 58 254,22 доларів США, що еквівалентно 678 718,11 грн.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 вказувала, що позичальник за кредитним договором не здійснював чергові платежі з 2012 року, тому в розумінні частини третьої статті 559 ЦК України порука є припиненою.

За таких обставин просила суд визнати договір поруки № 106521 від 4 квітня 2007 року припиненим.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір поруки № 106521 від 4 квітня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , припиненим.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції входив з того, що банком не надано оригіналу документа, що підтверджує отримання боржником готівки. Суд першої інстанції зазначив, що нарахування заборгованості не відповідає вимогам законодавства, оскільки пеня нарахована у доларах США. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк передчасно звернувся з позовом про дострокове стягнення заборгованості, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання ОСОБА_1. вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом та ініціювання звернення з позовом про дострокове її стягнення.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір поруки є припиненим, оскільки з моменту внесення ОСОБА_1 останнього чергового платежу до дня звернення до суду з позовом спливло шість місяців.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів направлення банком відповідачам досудової вимоги про дострокове повернення кредиту, тому у відповідачів не виникло обов`язку дострокового повернення кредиту. Апеляційний суд зазначив, що, відмовляючи у задоволенні позову з підстав передчасного його пред`явлення, суд першої інстанцій не врахував, що за таких обставин спір по суті не може бути розглянутий, тому правове мотивування обґрунтованості позову не надається, оскільки зазначені підстави є взаємовиключними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив зі строку виконання основного зобов`язання, який сторонами визначено до 4 квітня 2033 року, тому договір поруки діє до 4 квітня 2033 року.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У лютому 2018 року представник ПАТ «УкрСиббанк» Мандик В. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог за первісним позовом та передати справу у цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

У іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржено.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин частину другу статті 1050 ЦК України, яка гарантує позикодавцю право вимагати дострокового повернення позики, у разі прострочення повернення її чергової частини, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами.

Вказувало, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про те, що можливість зміни строку повернення кредиту шляхом направлення вимоги позичальнику є обов`язком банку, оскільки така дія є його правом і не впливає на право банка звернутись із позовом про дострокове стягнення заборгованості.

Заперечення на касаційну скаргу

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому посилався на безпідставність її доводів. Зазначив, що порядок дострокового повернення заборгованості погоджений сторонами кредитного договору, тому, на його думку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про передчасне звернення банку до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з порушенням процедури, визначеної кредитним договором. Просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року без змін.

Відзиву на касаційну скаргу від ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 11 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що 4 квітня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 71 800 доларів США зі сплатою 9,5 процентів річних за користування кредитом строком до 4 квітня 2028 року.

Того ж дня на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 106521.

Також суди встановили, що 7 лютого 2009 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони збільшили строк виконання зобов`язання з повернення кредиту до 4 квітня 2033 року та змінили графік його повернення.

Крім того, 7 лютого 2009 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, відповідно до якої поручитель надала згоду на збільшення строку виконання зобов`язання з повернення кредиту до 4 квітня 2033 року та відповідну зміну графіку повернення кредиту.

ОСОБА_1 свої зобов`язання з виконання умов договору кредиту не виконував належним чином, внаслідок чого станом на 4 березня 2014 року виникла прострочена заборгованість.

Судами встановлено, що 13 березня 2014 року банк направив ОСОБА_1. та ОСОБА_2 вимоги про погашення простроченої заборгованості, які не виконані.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що банком при пред`явленні позову до суду порушено процедуру досудового звернення, визначену в розділі 11 кредитного договору та погоджену сторонами при підписанні умов договору, тому поданий позов є передчасним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 3 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Апеляційний суд не врахував, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року

№ 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Разом з тим у пункті 5.5 кредитного договору визначено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць.

Нормами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Формально пославшись на передчасне звернення ПАТ «УкрСиббанк» із позовом про стягнення заборгованості, апеляційний суд не звернув уваги на підстави позову, не оцінив та не дослідив наявні у справі докази, не відобразив у рішенні мотиви їх прийняття чи відхилення, тому дійшов передчасного висновку про відмову в первісному позові.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права дають підстави для скасування судового рішення апеляційного суду.

Оскільки судове рішення оскаржується лише в частині вирішення первісного позову, то відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність судового рішення, ухваленого у іншій частині, касаційний суд не перевіряє.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; дослідити зібрані у справі докази; надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи в частині вирішення первісного позову на новий розгляд до суду апеляційної інстанції підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану його представником Мандиком Вадимом Анатолійовичем ,задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний