Справа №: 398/671/18
провадження №: 2/398/109/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"13" травня 2019 р. Олександрійський районний суд Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В. з участю секретарів судового засідання Величко Т.Г., Джеваги В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Олександрії цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1, представник Швець Сергій Володимирович, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Олександрійський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна, та зустрічним позовом ОСОБА_4, представник Ковальов Андрій Ігорович, відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

3 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Також позивач просить зняти арешт з нерухомого майна, будинку,, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належить позивачу ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, накладений Постановою від 23.01.2018 р. державним виконавцем Олександрійського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в межах виконавчого провадження № 55614691.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що державним виконавцем Зарницькою Ю.В. в межах виконавчого провадження № 55614691, на підстави ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.06.2018 р. було накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1., реєстраційний номер нерухомого майна 3, як на приватну власність, що належить ОСОБА_3 Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_3 є боржником, а ОСОБА_4 стягувачем у вказаному вище провадженні. Згідно з Витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вищевказаний будинок належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування серія та номер: 973, виданий 07.12.2017 р. таким чином 23.01.2018 року державним виконавцем помилково накладено арешт на вказаний вище будинок, так як боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3 не має права власності на це майно, а прийняте рішення суттєво порушує право позивача як власника володіння вказаного будинку.

Ухвалою суду від 21 березня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

15 травня 2018 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області про визнання договору дарування недійсним, у якій позивач просить визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 7 грудня 2017 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С., зареєстрований в реєстрі за № 973, на підставі якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1.

Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 мотивує тим, що вказаний вище договір дарування був укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без наміру настання обумовлених ним правових наслідків, а з метою уникнення останнім відповідальності перед ОСОБА_4 за борговим зобов'язанням, що свідчить про його фіктивність. ОСОБА_4 зазначає, шо у травні 2017 року звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у сумі 566856,52 грн. Ухвалою Олександрійського іськрайонного суду Кіровоградської області від 2 червня 2017 року було задоволено заяву про забезпечення позову та наклалено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 03, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності до набрання рішенням по справі № 398/1754/17 законної сили. 14 грудня 2017 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області по справі №398/1754/17 було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості на суму 364854,23 грн. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.01.2018 р. по справі № 398/1454/17 заочне рішення за заявою ОСОБА_3 скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Таким чином позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 вважає дії відповідачів ОСОБА_1, яка має зареєстроване місце проживання у Києві, та ОСОБА_3 свідчать про намір ухилення останнього від відповідальності перед ОСОБА_4 шляхом звернення стягнення на належне йому до переоформлення нерухоме майно та дають підстави для висновку про фіктивність оскаржуваного правочину.

18 травня 2018 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом.

У письмових поясненнях начальник Олександрійського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області зазначив, на виконання до відділу 23.01.2018 від ОСОБА_4 надійшла ухвала про забезпечення позову від 02.06.2017 по справі № 2/398/1871, видана Олександрійським міськрайонним судом про накладення арешту на домоволодіння по АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 03, що належить ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на праві приватної власності до набрання рішенням по даній справі законної сили. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена у порядку статей 3, 4, 24-27 ЗУ "Про виконавче провадження", номер виконавчого провадження за АСВП 55614691. 30 січня 2018 року зазначене виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ "Про виконавче провадження" у зв'язку з накладенням арешту на домоволодіння АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Швець С.В. підтримав позов із зазначених у ньому підстав.

Відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_3у судовому засіданні повідомив, що уклав договір дарування, не знаючи про подання ОСОБА_4 позову про стягненн боргу за договором позики у справі 398/1754/17, про цей позов, відповідну цивільну справу та ухвалу про накладення арешту дізнався лише у момент отримання заочного рішення з 7 до 10 січня 2018 року. Договір дарування був ним укладений до винесення цього рішення, і також до моменту накладення арешту. Також ОСОБА_3 зазначив, що договір не є фіктивним, його укладення пов'язане з проханням ОСОБА_1, яка мала намір проживати та зараз проживає в Олександрії передати будинок їй у власність.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - адвокат Ковальов А.І. підтримав зустрічний позов із зазначених у ньому підстав та просиі відмовити у задоволенні первісного позову.

Представник Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області у судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справ за відсутністю представника та на підставі поданих письмових матеріалів. Також до заяви були додані копія постанови про відкриття провадження від 23.01.2018 року № 55614691, при примусовому виконанні ухвали № 2/398/1871/17 від 02.06.2017 року, копія постанови про закінчення від 30.01.2018 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

1 червня 2017 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було відкрито провадження по справі №398/1754/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

2 червня 2017 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було забезпечено вказаний вище позов, шляхом накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 03, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, до набрання рішенням по даній справі законної сили. В ухвалі зазначено, що суд встановив, що на розгляду суду перебуває позов про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики в сумі 364854 грн 23 коп, процентів за користування позикою в сумі 134926 грн. 79 коп., збитків від інфляції в сумі 34238 грн. 62 коп. та 32836 грн 86 коп - 3 відсотки річних. В ухвалі суду зазначено, що відповідно до поданого ОСОБА_4 позову підставою для звернення до суду за позовом стало те, що 15.03.2014 року ОСОБА_3 позичив у позивача 42000 гривень та 12195 доларів США у строк до 01.10.2014, проте у визначений час гроші не повернув та ухиляється від повернення позики.

7 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 житловий будинок номер 5 з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 Вказаний вище договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С.С. Копія договору дарування долучена до матеріалів справи.

14 грудня 2017 року заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Заочне рішення було винесено на підставі доказів, наданих позивачем ОСОБА_4, зокрема наданих ним суду боргових розписок.

10 січня 2018 року представник ОСОБА_3 адвокат Швець С.В. подав до Олександрійського міськрайонного суду заяву про перегляд зазначеного заочного рішення. У цій заяві представник ОСОБА_3, зокрема, посилався на те, що жодного договору позики ОСОБА_3 із ОСОБА_4 не укладали, надані ОСОБА_4 боргові розписки не можуть бути належними допустимими доказами як як їх походження є сумнівним, а оригінальність почерку підпису ОСОБА_3 належним чином не підтверджена. Також у заяві зазначено, що судових повісток у відповідній справі ОСОБА_3 не отримував.

23 січня 2018 року державним виконавцем Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55614691, яким було виконано ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.06.2017 р. та накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1. Постановою державного виконавця від 30 січня 2018 року вказане вище виконавче провадження було закрито у зв'язку з виконанням на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ "Про виконавче провадження.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2018 року у справі №398/1754/17 задоволено зазначену вище заяву та скасовано заочне рішення від 14 грудня 2017 року. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що повістки відповідачу (ОСОБА_3) направлялись за його зареєстрованою адресою, проте повертались без вручення із відміткою "за закінченням терміну зберігання" та "за не запитом", заочне рішення було винесено на підставі доказів, наданих позивачем ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_3 був позбавлений можливості надати пояснення по справі і надати суду докази.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок, з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С.О. на підставі договору дарування від 07.12.2017 року належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 03, дата реєстрації права власності 07.12.2017.

Суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ч.1 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Це висновок також застосовується КЦС ВС, зокрема у постанові від 04 березня 2019 року у справі справі № 642/4737/16-ц.

Дослідивши надані суду докази, зміст яких розкрито вище, суд дійшов висновку про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не довів передбачених законом та роз'яснених у зазначеній вище судовій практиці ознак фіктивності договору дарування, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 7 грудня 2017 року. Позивач за зустрічним позовом не довів, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 знали або повинні були знати на момент укладення договору дарування про наявність спору щодо сплати боргу за договором позики. Натомість надані сторонами суду докази вказують на те, що сторонам оспорюваного правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було і не могло бути відомо про ухвалу суду про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та про ухвалу суду про накладення арешту на будинок. Представник позивача за зустрічним позовом Ковальов А.І., незважаючи на надання йому судом додаткового строку для подання доказів того, що ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування знав або повинени був знати про наявність спору з ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, таких доказів суду не надав. Заочне рішення суду справі за позовом ОСОБА_4, як вбачається з відповідної ухвали суду, було скасовано саме у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не був повідомлений про розгляд справи та не мав можливості надати докази та пояснення. Водночас, ОСОБА_3 у заяві про скасування заочного рішення зазначає, що він договір позики із ОСОБА_4 не укладав, а підпис у боргових розписках йому не належить. ОСОБА_4 у період з 02.06.2017 по 23.01.2018 не звернув до виконання ухвалу суду про накладення арешту на будинок. Таким чином у справі відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору дарування знав або повинен був знати про наявність спору із ОСОБА_4 з приводу сплати заборгованості за договором позики.

Також ОСОБА_4 не надав достатніх доказів на спростування доводів ОСОБА_3 про те, що він фактично передав будинок своїй матері ОСОБА_1 після укладення договору дарування і вона фактично у ньому проживає, а ОСОБА_3 у цьому будинку не проживає, лише періодично відвідує матір.

Отже підстави для визнання недійсним договору дарування відсутні.

Також, на підставі наданих суду доказів, зокрема матеріалів виконавчого провадження 55614691, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та договору дарування, встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1. Водночас, накладення державним виконавцем 23 січня 2018 року арешту на будинок здійснено після переходу права власності на цей нього за договором дарування до ОСОБА_1 Отже, зазначений будинок на момент накладення арешту боржнику у виконавчому провадженні 55614691 ОСОБА_3 не належав, а отже підстави для накладення арешту були відсутні. Тому, враховуючи норми ч.1 ст.59 ЗУ "Про виконавче провадження", ч.1 ст.317 ЦК України, ст.321 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту підлягають задоволенню. Водночас, у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на будинок слід відмовити, оскільки це право власності підтверджується договором дарування, який є чинним та не був визнаний недійсним.

Керуючись статтями 258-273 ЦПК України, суд

вирішив:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1, представник Швець Сергій Володимирович, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Олександрійський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання права власності та зняття арешту з нерухомого майна.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме будинку, розташованого за адресою Кіровоградська область, м. Олександрія, провулок Олександра Горського (колишня назва провулок Якіра), 5, який належить ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, накладений постановою від 23.01.2018 державним виконавцем Олександрійського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в межах виконавчого провадження №55614691.

Відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4, представник Ковальов Андрій Ігорович, відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Олександрійський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Повне судове рішення складене 15.05.2019.

Суддя В.В. Орловський