Постанова

Іменем України

04 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 296/10601/16-ц

провадження № 61-1690св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Вендіно-Захід»,

представник відповідача - Сагат БогданРоманович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5 на постанову Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Григорусь Н. Й., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вендіно-Захід» (далі - ТОВ «Вендіно-Захід») про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2014 року він був прийнятий на роботу на посаду торгового представника у Вінницькій філії ТОВ «Вендіно-Захід». У його посадові обов'язки входило: передача товарів на реалізацію на території Могилів-Подільського району Вінницької області, збір коштів за поставлений товар з торгових точок, які він обслуговував як торговий представник та де реалізовувалася продукція ТОВ «Вендіно-Захід».

Після того, як він пропрацював декілька місяців, посадові особи ТОВ «Вендіно-Захід» почали вимагати від нього укласти договір позики, вказуючи на те, що укладення цього договору є страховкою товариства на випадок можливих зловживань зі сторони торгових агентів у зв'язку з неповерненням коштів за проданий товар.

Оскільки він боявся втратити роботу, то 10 листопада 2014 року уклав з ТОВ «Вендіно-Захід» договір безпроцентної грошової позики, за умовами якого він отримав кошти у розмірі 50 000,00 грн строком на 12 років. Однак, насправді кошти за цим договором він не отримував.

Після звільнення у березні 2016 року з роботи за угодою сторін, ТОВ «Вендіно-Захід» почало вимагати у нього повернення позики за договором від 10 листопада 2014 року у розмірі 50 000,00 грн.

Вказував, що договір позики від 10 листопада 2014 року є фіктивним правочином, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Крім того, укладення цього договору суперечило його волі, оскільки він був укладений під загрозою звільнення з роботи, коштів за цим правочином він фактично не отримував.

На підставі вказаного та статей 229, 234 ЦК України, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір безпроцентної грошової позики від 10 листопада 2014 року, укладений між ним і ТОВ «Вендіно-Захід».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2017 року у складі судді Галасюка Р. А. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладання договір безпроцентної грошової позики від 10 листопада 2014 року, укладений між ТОВ «Вендіно-Захід» і ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «Вендіно-Захід» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,21 грн і витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки він був вчинений позивачем проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, а саме під загрозою звільнення з роботи в ТОВ «Вендіно-Захід».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Вендіно-Захід» задоволено.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Вендіно-Захід» судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 828,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивна тим, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Оскільки на виконання умов оспорюваного правочину відповідачем були передані кошти, тому цей правочин не може бути визнаний недійсним з підстав його фіктивності. Крім того, позивач у порушення вимог статті 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики був укладений під впливом психологічного тиску і всупереч його волі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Переглядаючи справу, апеляційний суд не звернув увагу, що підписання договору позики не відповідало внутрішній волі позивача, оскільки він коштів за цим правочином не отримував. При цьому доказів на підтвердження того, що правочин було укладено під впливом психологічного тиску, як цього вимагав апеляційний суд, надати неможливо, оскільки оспорюваний договір позики було укладено при свідках, які є працівниками адміністрації товариства, тому ці обставини не підтвердять. Крім того, апеляційний суд не врахував, що про безгрошовість договору позики свідчить те, що всупереч вимогам податкового законодавства відповідач як податковий агент не сплатив податок з доходів фізичних осіб за свого працівника - позивача у справі.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним, оскільки на виконання цього правочину було передано майно, тому такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов'язковим є наявність зв'язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

Встановивши, що позивач мав можливість не укладати оспорюваний правочин, був ознайомлений з його змістом до підписання, отримав грошові кошти на виконання умов договору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження підстав для визнання договору безпроцентної грошової позики від 10 листопада 2014 року недійсним у зв'язку з укладенням його під впливом психічного тиску.

Також суд обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, оскільки позивачем не надано доказів вчинення цього правочину внаслідок помилки.

Доводи касаційної скарги щодо вчинення на позивача психологічного тиску з боку відповідача не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на нього здійснювався такий тиск, до правоохоронних органів не звертався.

При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним недотримання відповідачем правил оподаткування своїх видатків за цим правочином, оскільки ці обставини не свідчать про неотримання позивачем коштів за договором позики.

Крім того, обставини перебування сторін у трудових відносинах не спростовують факт укладення договору позики, реальність цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк