Справа № 404/997/17
Номер провадження 2/404/288/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі :

головуючої судді - Панфілової А.В.

при секретарі - Проскурня О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, в порядку розподілу майна визнати за відповідачем право власності на легковий автомобіль Hyundai Getz, державний номер НОМЕР_1 , 2007р.в., вартістю 163121,10 грн., стягнувши на користь позивача 1/2 частини його вартості - 81560,55грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 29.03.2002 року по 26.06.2017 року. В період шлюбу 26.04.2007 року куплено автомобіль « Хундай Getz» д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в., яким він не користувався , а знаходився у користуванні саме відповідача , тому просив стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частку вартості майна , що є спільною сумісною власністю, а саме: легкового автомобіля Hyundai Getz, державний номер НОМЕР_1 , 2007р.в., вартістю 163121,10 грн., визначеного згідно висновку експертного дослідження, залишивши автомобіль у власності відповідача .

Адвокат позивача вказав , що відповідач без згоди позивача розпорядилась даним автомобілем та продала його з метою позбавлення позивача права на отримання відповідної компенсації як за частку при поділі спільного майна подружжя, тому відповідач має компенсувати Ѕ частку вартості даного майна позивачу.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала , зазначила, що автомобіль як спільне майно подружжя під час перебування у шлюбі сторонами за спільною згодою було продано, а кошти поділені в рівних частках.

При цьому , звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме просила визнати право власності за нею на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом сплати нею йому грошової компенсації.

Позивач ОСОБА_1 заперечував проти зустрічного позову, вказав , що на даний час проживає з батьками , не має іншого житла , має бажання продовжувати проживати у вказаній квартирі з їх спільним неповнолітнім сином.

Позивач в обґрунтування зустрічного позову зазначила, що в період шлюбних відносин, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.06.2004 року, який долучено до матеріалів справи.

Згідно умов даного договору (п.1) ОСОБА_2 з ОСОБА_1 прийняли у власність в рівних частках кожний квартиру номер АДРЕСА_1 .

Вказане підтверджується і витягом про реєстрацію права власності № 3928028 від 22.06.2004 року, де зазначено, що за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рахується квартира на праві спільної часткової власності по 1/2 за кожним.

Оскільки жоден з подружжя не користується вказаною квартирою вона бажала сплатити компенсацію позивачу за його частку та стати єдиним власником вказаної квартири для можливості нею розпорядитися.

Адвокат відповідача , заперечуючи проти основного позову, вказав на безпідставність вимог щодо визнання автомобіля спільним майном подружжя, оскільки це майно було придбано під час перебування в шлюбі і беззаперечно є спільним майном подружжя, яким подружжя і розпорядилось перебуваючи в шлюбі, спільно його реалізувавши та поділивши отримані кошти , але в значно меншому розмірі згідно наданої довідки .

Вказав, що вимога про визнання одноособового права власності за відповідачем на автомобіль за вказаних обставин не ґрунтується на законі , за встановлених в суді обставин, є недоведеною та не підлягає задоволенню повністю. Оскільки сторони мають інше майно , суд має встановити весь об`єм спільного майна подружжя та вирішити питання його розподілу.

На стадії внесення Ѕ частини коштів за частину майна на депозит суду , зазначив, що виникли інші істотні обставини, а саме реєстрація неповнолітнього спільного сина сторін у вказаній квартирі, проживання сина з батьком на час розгляду справи в суді , фактично неможливість реалізації даної квартири в подальшому , за відсутності процесуальної можливості залишення позову без розгляду, просив суд винести рішення у даній справі за наявних матеріалів у справі.

Судом встановлено наступні факти.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.03.2002 року по 26.06.2017 року, що підтверджується копією рішення суду від 26.06.17р. про розірвання шлюбу .

В період шлюбу 26.04.2007 року куплено автомобіль « Хундай Getz» д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в., яким позивач не користувався , а знаходився у користуванні саме відповідача та квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.06.2004 року, власниками якої сторони є в рівних частках кожний .

Нормативне обгрунтування:

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ч. 2ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст. 68 СК України- розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також,стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»- вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК Українив окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують,недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. 4,5 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Висновки суду :

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку, що відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки суд вважає що автомобіль «Хундай Getz». д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в., був спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який придбано в період шлюбу в 2007 році , тому вимога про визнання цього майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя не ґрунтується на законі .

В частині визнання права власності відповідача на автомобіль та стягнення Ѕ частини вартості автомобіля на користь позивача з відповідача на підставі експертного висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля із застосуванням порівняльного аналізу без автомобіля , позов не підлягає задоволенню , оскільки на час розгляду справи в суді автомобіль був реалізований , що підтверджується листом РСЦ в Кіровоградській області від 24.01.18 року ( а.с. 78), обліковою карткою приватного АМТ ( а.с. 79), заявою , актом огляду реалізованого ТЗ ( а.с. 80,81), копіями договору комісії та купівлі-продажу ТЗ ( а.с. а.с. 82-85) за ціною 57000грн. ( а.с. 82).

За вказаних, встановлених судом обставин, вимога про визнання права власності за ОСОБА_2 на автомобіль марки «Хундай Getz». д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску не ґрунтується на законі та є безпідставно. Вимога стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію вартості автомобіля марки «Хундай Getz». д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 р.в 81560,55 грн, згідно висновку експертного дослідження № 6 від 27.06.2017 року (а. с. 52-5) є безпідставною, так як в суді не знайшли свого підтвердження жодним доказом факти , що відповідач самостійно реалізувала даний автомобіль під час перебування у шлюбі , кошти використала не на потреби сім`ї .

Допитаний в судовому засіданні позивач як свідок зазначив суду , що відповідач без його згоди продала спірний автомобіль і кошти від реалізації автомобіля використала на власний розсуд.

Свідок ОСОБА_3 вказав, що автомобіль потребував ремонту, продаж автомобіля здійснено сім`єю за спільним рішенням , спорів з приводу суми реалізації не було, зі слів ОСОБА_2 знав , що кошти було поділено між сторони так як вони вже вирішували питання розірвання шлюбу.

Свідок ОСОБА_4 дочка відповідачки від першого шлюбу вказала , що автомобіль було продано у шлюбі і кошти поділено в 2017 році до вирішення питання про розірвання шлюбу.

Оскільки сторони на час розгляду справи у суді перебувають у дуже складних неприязних стосунках , що ґрунтуються на спільних образах та ненависті , окрім пояснень сторін , суду не було надано жодного доказу на підтвердження чи спростування доказів та обставин, пов`язаних з реалізацією автомобіля, а в розумінні ст. 76 ЦПК України пояснення сторін не є доказом у справі, суд приходить до висновку щодо недоведеності вказаних обставин та відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог по зустрічному позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 з компенсацією вартості частки позивачу ОСОБА_1 суд відмовляє у задоволенні даного позову повністю, оскільки ОСОБА_2 не було внесено попередню оплату на депозитний рахунок суду .

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України , оскільки суд вирішив відмовити в задоволенні обох позовів судові витрати залишити по їх фактичному понесенні сторонами.

Керуючись ст.ст. 60, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 372, 392 ЦК України, ст. ст.134-142, 265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН- НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ІПН- НОМЕР_3 ) про поділ спільного майна подружжя: визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя , визнання права власності на автомобіль за відповідачем та стягнення Ѕ частини вартості автомобіля на користь позивача відмовити повністю.

Судові витрати залишити по первісному позову залишити по фактичному понесенню сторонами.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем та сплату компенсації позивачу вартості Ѕ частини квартири відмовити повністю.

Судові витрати по зустрічному позову залишити по фактичному понесенню сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Повний текст рішення виготовлено 30.05.19 року.

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда