РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Поліщук О.В.,

представника позивача Загоруйко В.І.,

за участю відповідача ОСОБА_1

за участю представника відповідача Опанасюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира 24.09.2018 р. звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 в якому просив стягнути з ОСОБА_1 (відповідач) на його, ОСОБА_2 (позивач) користь заборгованість за договором про іпотечний кредит у сумі 25 309,96 грн., а саме: заборгованість по кредитному договору в сумі - 21702,33 грн.; інфляційні збитки в сумі - 2824, 03 грн.; 3% річних від простроченого боргу в сумі - 783,60 грн.; покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.11.2013 р. між АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 , було укладено договір про іпотечний кредит №10374305. У відповідності до п.2.2. кредитного договору Банк надав Відповідачу на споживчі цілі кредит в сумі 100 000,00 грн. Кредит надано зі строком користування кредитними коштами до 14.05.2018 р. В якості забезпечення належного виконання зобов`язань Відповідачем по договору про іпотечний кредит №10374305 від 15.11.2013 р., між Банком та ОСОБА_2 15.11.2013 р. було укладено іпотечний договір №10374305/1. Даний іпотечний договір 15.11.2013 р. було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Слюсар В.В., та зареєстровано в реєстрі за №3977. Предметом іпотеки за зазначеним іпотечним договором виступала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 ., яка є власністю Позивача.

Відповідач перестав вносити кошти на погашення кредитного договору з другої половини 2016 р., про що Банк постійно повідомляв Позивача. Офіційно на адресу Позивача надійшли листи від Банку від 15.02.2017 р. та 10.07.2017 р. з повідомленням про наявність у Відповідача простроченої заборгованості по кредитному договору і проханням Позивачу ліквідувати заборгованій перед Банком, у відповідності до п. 4.1.10. іпотечного договору № 10374305/1 від 15.11.2013 р.

Позивачем частково погашено кредитну заборгованість Відповідача перед Банком, шляхом внесення готівки в касу Банку. Загальна сума внесених Позивачем коштів складає суму 21 702,33 грн., що підтверджується копіями квитанцій та випискою Банку. В квитанціях Банку платником зазначено ОСОБА_2

14.11.2018 р. представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову.

В останньому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача та сам відповідач проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить слухати справу без їх участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду, одночасно зазначає, що зобов`язання ОСОБА_1 по Договору про іпотечний кредит №10374305 від 15.11.2013 р. позичальником виконані в повному обсязі 22.02.2018 р. Будь-яких претензій до позичальника ОСОБА_1 по вищевказаному Договору Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» не має.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 15.11.2013 р. між АТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 , було укладено договір про іпотечний кредит №10374305. У відповідності до п.2.2. кредитного договору Банк надав Відповідачу на споживчі цілі кредит в сумі 100 000,00 грн. Кредит надано зі строком користування кредитними коштами до 14.05.2018 р.

У забезпечення виконання зобов`язань Відповідачем по договору про іпотечний кредит №10374305 від 15.11.2013 р., між Банком та ОСОБА_2 15.11.2013 р. було укладено іпотечний договір №10374305/1. Предметом іпотеки за зазначеним іпотечним договором виступала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 ., яка є власністю Позивача.

Згідно листа банку від 30.07.2018 р. № 105.11-17/3728/2018-05/с, засвідчується, що позивачем було внесено на погашення кредитного договору № 10374305 від 15.11.2013 року 21 702,33 грн.

Згідно актів перевірки заставленого майна від 30.11.2015 р., 23.11.2016 р. та 21.11.2017 р., надане в заставу майно забезпечує виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 10374305 від 15.11.2013 р. додаткових рекомендацій щодо збереження, використання, охорони і доступу для контролю майна немає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було повідомлено про прострочення платежів по договору про іпотечний кредит № 10374305 від 15.11.2013 р., що підтверджується повідомленнями від 15.02.2017 р. № 26-13/78 та від 10.07.2017 р. № 26-13/540-3. Одночасно встановлено, що ОСОБА_1 також була повідомлена про прострочення платежів по договору про іпотечний кредит № 10374305 від 15.11.2013 р., що підтверджується повідомленнями від 15.02.2017 р. № 26-13/77 та від 10.07.2017 року № 26-13/540-1.

Відповідно до листа від 23.01.2019 р. № 105.20-15/6611/2019-05/вих., АТ «Ощадбанк» процедуру примусового звернення стягнення (реалізації) заставного майна по іпотечному договору № 10374305/1 від 15.11.2013 р., заставодавцем, відповідно до якого являвся ОСОБА_2 , до повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 по Договору про іпотечний кредит № 10374305 від 15.11.2013 р., не розпочинав.

Як вбачається з доводів позовної заяви, підставою поданого позову є іпотечний договір №10374305/1 від 15.11.2013 р., укладений між ОСОБА_2 та АТ «Ощадбанк», предметом іпотеки якого була належна позивачу квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаним іпотечним договором забезпечувалось належне виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №10374305 від 15.11.2013 р., укладеним між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1

Пунктом 4.3.2. іпотечного договору №10374305/1 від 15.11.2013 р. передбачено, що іпотекодавець у разі, коли банк звертає стягнення на предмет іпотеки, до моменту його реалізації має право припинити стягнення у будь-який час шляхом виконання зобов`язання та сплати всіх платежів відповідно до умов цього договору.

Тобто право на сплату коштів на погашення кредитної заборгованості замість позичальника у іпотекодавця/майнового поручителя за вказаним договором може виникнути тільки у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак у спірних правовідносинах сторін АТ «Ощадбанк» не розпочинав звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру позивача, а тому право на сплату коштів по кредиту у нього не виникало.

Відповідно до ч. 3 ст. 523 ЦК України, передбачено, що інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

Отже умовою для виникнення права у сторонньої особи на виконання зобов`язання замість боржника є небезпека втратити права такої сторонньої особи на майно, що належить боржнику.

Оскільки сам позивач є власником переданої в іпотеку квартири і жодної небезпеки втрати прав на майно боржника ОСОБА_1 не існувало, у позивача не виникало права на задоволення вимог кредитора без згоди позичальника.

Окрім того, з огляду на укладений договір іпотеки №10374305/1 від 15.11.2013 р. позивач у спірних правовідносинах є майновим поручителем.

Згідно роз`яснень у пункті 23 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 р. по справі № 910/14109/17 та від 12.06.2018 року по справі №910/21034/17 дійшов висновку, що в контексті п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Тлумачення Верховним Судом п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, що врегульовує спосіб заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника не лише поручителем, але й заставодавцем (майновим поручителем), надає підстави вважати, що така правова позиція цілком узгоджується з ч. 5 ст. 20 Закону України «Про заставу», згідно з якою право вимоги за кредитним договором переходить до третьої особи виключно за умови задоволення вимоги заставодержателя у повному обсязі.

В постанові у справі №6-466цс15 Верховний Суд України роз`яснив, що часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором, відповідно, у позивача як поручителя не виникло право на пред`явлення зворотної вимоги до боржника.

Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 р. по справі № 910/9256/17 дійшов висновку, що часткове виконання майновим поручителем зобов`язання позичальника (боржника) за кредитним договором не породжує суброгації, тобто заміни кредитора в основному зобов`язанні. Тож у разі часткового виконання обов`язку боржника не наставатиме належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Наведене не відповідає його правовій природі, згідно з якою мета забезпечувальних заходів полягає не лише у стимулюванні належного виконання зобов`язання, але й у зменшенні негативних наслідків, що виникли у зв`язку з його порушенням (іншими словами, у захисті майнового інтересу кредитора).

Водночас виконання майновим поручителем свого забезпечувального зобов`язання відбуватиметься лише у разі повного погашення вартості основного зобов`язання за рахунок предмета застави. Адже згідно зі ст. 1054 ЦК України, позичальник як сторона кредитного договору зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Саме за таких умов належне виконання забезпечувального зобов`язання припиняє основне зобов`язання одночасно із забезпечувальним (відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином), оскільки Кредитор, реалізуючи права за забезпеченням, одержує те, що він мав би одержати, якби зобов`язання не було порушене.

При цьому правовий аналіз положень ст. 42 Закону України «Про іпотеку» в їх системному взаємозв`язку між собою та у зв`язку із загальними положеннями про виконання зобов`язання дає підстави дійти висновку про те, що тільки той майновий поручитель, який у лише повному обсязі виконав в цілому прострочене основне зобов`язання, має право вимагати від позичальника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 514, 516, 629, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 3, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» про стягнення боргу, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення(виклику)учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка