ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2443/19 Справа № 202/1715/16 Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 227 250 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних строком до 26 лютого 2030 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором

26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Вказувало на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором. При цьому остання свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку із чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 31 жовтня 2014 року суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин, з урахуванням статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2010 року народження, ОСОБА_3 , які зареєстровані і проживають у квартирі, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_1 вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2015 року про добровільне звільнення житлового приміщення, що порушує вимоги частин другої, третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку», тому зазначені позовні вимоги банку не ґрунтуються на вимогах закону.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим й такими, що ухвалені з порушенням норм чинного законодавства. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано доказів вручення направленої відповідачу 02 квітня 2015 року вимоги про виселення, однак така підстава відмови у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» є передчасною та незаконною.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 227 250 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних строком до 26 лютого 2030 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 26 лютого 2008 укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2014 року було частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості. У рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 647 539 грн 61 коп. за договором про іпотечний кредит від 26 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26 лютого 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк». У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

02 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача ОСОБА_1 була направлена вимога про виселення та надано тридцятиденний строк для добровільного виселення.

Так, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів встановила, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири. Укладеного між Іпотекодавцем та продавцями - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , посвідченого Насобіним О.В. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 26 липня 2001 року за реєстром № 5352, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 27 серпня 2001 року, номер запису: 40-78 в книзі: 367п, реєстраційний номер 20274272.

Оскільки іпотечне майно було придбано у власність не за рахунок кредитних коштів, суд не вбачає наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко