Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

місто Київ

справа № 557/504/17

провадження № 61-9713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Управління Державної казначейської служби України у Корецькому районі Рівненської області, Здолбунівська місцева прокуратура Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року у складі судді Сірака Д. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», 26 квітня 2017 року звернувся до суду із заявою про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Вимоги заяви обґрунтовувались тим, що вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 квітня 2017 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 152, частиною третьою статті 153, частиною третьою статті 120 Кримінального кодексу України, у зв`язку з недоведеністю його вини.

ОСОБА_1 зазначає, що перебував під слідством та судовим розглядом з 18 вересня 2013 року до 19 квітня 2017 року (у тому числі перебував у слідчому ізоляторі та під домашнім арештом), тобто 44 місяці. Протягом усього того часу його супроводжували емоції страху, приниження та розпачу. Від перебування під вартою та стресів у нього погіршилось здоров`я, відносини з оточуючими людьми. Перебуваючи в слідчому ізоляторі та під домашнім арештом, втратив заробіток та інші грошові доходи, які йому не відшкодовані. У зв`язку з наданням йому правової допомоги під час досудового розслідування, судового розгляду ним були витрачені кошти, які також не відшкодовані.

Зважаючи на наведене, просив суд визначити йому відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури, у таких розмірах: заробіток та інші доходи, які втрачені внаслідок незаконних

дій, - 39 689, 48 грн; суму, сплачену у зв`язку з поданням юридичної допомоги, -90 000, 00 грн; компенсацію моральної шкоди - 700 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень заінтересованих осіб

Прокурор вимоги, викладені у заяві, не визнав та пояснив, що заявник не належить до кола осіб, які відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мають право на відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів. Заявник не надав суду будь-яких доказів щодо визнання дій слідчого, суду протиправними, а тому відсутні правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування шкоди відповідно до Закону.

Представник Управління Державної казначейської служби України у Корецькому районі Головного управління Державного казначейства України у Рівненській області пояснив, що між управлінням та заявником не виникали правовідносини, своїми діями або бездіяльністю управління не порушувало законних прав та інтересів ОСОБА_1 Разом з тим, у разі доведення факту заподіяння заявнику моральної шкоди, її відшкодування повинно становити 138 017, 00 грн (3 200, 00 х 43 місяці 2 дні).

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 серпня 2017 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування заробітку, втраченого внаслідок незаконних дій, у розмірі 34 622, 04 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 276 034, 00 грн, на відшкодування витрат за подання юридичної допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 90 000, 00 грн, разом 400 656, 04 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Рівненської області просить скасувати рішення Корецького районного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 серпня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права. За твердженнями заявника, ОСОБА_1 не обґрунтував, а суди не встановили та не зазначили в оскаржуваних судових рішеннях підстави для відшкодування моральної шкоди в розмірі двох мінімальних розмірів заробітних плат. ОСОБА_1 має право ставити питання про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі лише 137 600, 00 грн, що відповідає одному мінімальному розміру заробітної плати станом на 2017 рік. ОСОБА_1 не надав суду доказів настання змін у його житті, які призвели до завдання йому моральної шкоди, а також про витрачений час та зусилля для відновлення первинного стану. Також заявник не погоджується з відшкодуванням понесених витрат за надання правової допомоги у кримінальному провадженні, зазначає, що розмір витрат не відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах».

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Управління Державної казначейської служби України у Корецькому районі Рівненської області просило задовольнити касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області, скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 Зазначає, що з наданих доказів судом не встановлено незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Також зазначає, що між ОСОБА_1 та Управлінням Державної казначейської служби України у Корецькому районі Рівненської області не виникали правовідносини, своїми діями чи бездіяльністю управління не порушувало права ОСОБА_1

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті152 КК України.

Ухвалою слідчого судді Корецького районного суду Рівненської області від 19 вересня 2013 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту строком на 60 діб до 17 листопада 2013 року, починаючи з моменту затримання 18 вересня 2013 року. Строк взяття під варту двічі продовжувався ухвалою слідчого судді цього ж суду, а саме 14 листопада 2013 року та 16 грудня 2013 року.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 16 січня 2014 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до 16 грудня 2014 року, а ухвалою від 12 березня 2014 року змінено запобіжний захід із взяття під варту на домашній арешт.

25 грудня 2013 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 152, частиною третьою статті 153, частинами першою та другою статті 156, частиною третьою статті120 КК України.

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 04 липня 2014 року ОСОБА_1 визнаний невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 152, частиною третьою статті 153, частиною третьою статті 120 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини та відносно нього ухвалено виправдувальний вирок.

На підставі статті 203 КПК України припинилась дія ухвали про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Після перегляду судами у апеляційному та касаційному порядку вирок набрав законної сили.

Отже, ОСОБА_1 перебував під вартою з 18 вересня 2013 року до 12 березня 2014 року, а з 12 березня 2014 року до 04 липня 2014 року під домашнім арештом.

Судами також встановлено, що на час затримання ОСОБА_1 працював сільським головою Жадківської сільської ради Корецького району Рівненської області, тобто був працевлаштований та зберігав право на отримання заробітної плати за весь час перебування під вартою та під домашнім арештом.

Для захисту від обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_1 користувався послугами адвоката Косіва С. П. з надання правової допомоги, у зв`язку з чим поніс витрати.

ОСОБА_1 уклав три договори про надання правової допомоги, з доповненнями, відповідно 20 вересня 2013 року, 11 липня 2014 року, 14 квітня 2014 року. Сторонами зазначених договорів було узгоджено розміри гонорарів.

На виконання умов договорів ОСОБА_1 сплатив 90 000, 00 грн, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні оригіналами відповідних квитанцій про отримання коштів.

За результатами наданих та отриманих послуг сторонами складено акти про надання послуг та акти розрахунку наданих послуг, з яких також встановлено, що ОСОБА_1 сплатив 90 000, 00 грн за користування послугами адвоката з надання правової допомоги у кримінальному провадженні.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За частиною першою статті 12 цього Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

В оцінці доводів касаційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

В оцінці доводів касаційної скарги в частині вирішення вимог заяви про відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що вони зводяться до переоцінки доказів у справі, оскільки зміна розміру відшкодування шкоди виходить за межі повноважень щодо розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частиною першою статті 400 ЦПК України, оскільки потребує оцінки/переоцінки доказів у справі.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо розміру витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні також відхилені Верховним Судом, оскільки положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» не поширюються на компенсацію витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні. Досліджуючи питання обґрунтованості вимог заяви про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні судом першої інстанції досліджено зібрані у справі докази, оглянути оригінали договорів про правову допомогу, квитанції про сплату наданих ОСОБА_1 юридичних послуг, а тому доводи заявника в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Доводи в частині вирішення заяви про відшкодування майнової шкоди заявник не наводив, а тому в цій частині судом касаційної інстанції законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не перевірялося.

Підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин із дотриманням норм процесуального права, інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 11 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик