ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2069/18

Головуючий у першій інстанції Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/504/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1 ,

Відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

місце ухвалення судового рішення м.Чернігів,

дата складання повного тексту судового рішення 11 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 згідно із частками у праві власності на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці, призначивши відповідну судову земельно-технічну експертизу.

Позов мотивовано тим, позивачу на праві власності згідно із договором купівлі-продажу частини будинку від 27.10.2004 належить 5/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником інших 4/9 частин будинку є відповідач ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 27.10.2004 року площа земельної ділянки становить 564,0 кв.м. Позивач зазначав, що він та відповідач спільно користуються земельною ділянкою, проте кожен має окремий вхід до своєї частини будинку. На даний час позивач має намір приватизувати належну йому частину земельної ділянки, передумовою для чого є встановлення порядку користування земельною ділянкою між сторонами.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06 лютого 2019 року позов задоволено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 згідно варіанту №1 додатку №1 висновку судового експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №20-18 від 29.10.2018, а саме виділено у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0300 га (300 кв.м.), що позначено на плані рожевим кольором, розташована в межах: від т. В до т. Г 4,68м, 0,99м, 5,61м, 1,02м, 1,36м, 9,83м, від. т. Г до т. Д - 16,82м, від т. Д до т. Е - 4,91м, від т. Е до т. Є - 2,82м, від т. Є до т. Ж -11,64м, від т. Ж до т. О - 2,12м, від т. О до т. Н - 1,30м, від т. Н до т. М -3,50м, від т. М до т. Л - 4,0м, від т. Л до т. П - лінія розділу будинку, від т. П до т. В - 2,38 м ; виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0238 га (238 кв.м.), що позначено на плані синім кольором, розташована в межах: від т. А до т. Б - 17,23м, від т. Б до т. В - 11,24м, від т. В до т. П - 2,8м, від т. П до т. Л, до т. К - лінія розділу будинку, від т. К до т. И, до т. З - 0,94м, 1,18м, від т. 3 до т. Ж - 5,52м, від т. Ж до т. Є - 11,64м, від т. Є до т. Е -2,82м, від т. Е до т. А - 27,95м.

Земельну ділянку площею 0,0026га, що позначена на плані білим кольором, розташована в межах: від т. К до т. И, до т. З - 0,94м, 1,18м, від т. З до т. Ж - 5,52м, від т. Ж до т. О - 2,12м, від т. О до т. Н - 1,30м, від т. Н до т. М - 3,50м, від т. М до т. Л - 4,0м, від т. Л до т. К - 3,50 м залишено в спільному користуванні сторін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7092, 19 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення земельної ділянки площею 0,0026га у спільному користуванні.

На думку апелянта, суд помилково визнав, що позивач за її згоди користується приміщеннями, що відповідають частці 7/9 у будинку, а не 5/9 частинами, як це встановлено договором купівлі-продажу, за яким позивач придбав свою частку.

Зазначає, що суд надав у користування позивачу земельну ділянку під приміщеннями, якими позивач користується за її згоди і в цій частині вона згодна із рішенням суду, проте одночасно суд надав землю і під тими приміщеннями, якими позивач користується всупереч її бажанню, і в цій частині вона не згодна із судовим рішенням.

Відповідач наполягає на тому, щоб кімната з вікном, якою зараз користується позивач, повинна бути виключно в її користуванні.

ОСОБА_2 вважає, що суд не перевірив факт введення частину будинку в експлуатацію, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи, а тому у договорі про порядок користування жилим будинком від 31.10.1996 року вказані і законні, і самочинні приміщення. Відповідач заперечує, що позивач може бути власником господарчо-побутових приміщень у будинку, ніж тих, які вказані в договорі купівлі-продажу від 27.10.2004 року.

Наголошує, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були відсутні в момент укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2004, їх інтереси представляв ОСОБА_5 , який міг не знати про Договір про порядок користування жилим будинком. Згідно технічного паспорту від 23.08.2011 вся мансарда є самочинним будівництвом. Відповідач зазначає, що для того, щоб її та частка позивача по квадратним метра та по вартості відповідала часткам у будинку, необхідно, щоб ОСОБА_1 із свого користування передав їй у користування дві кімнати в прибудові А2-1 на першому поверсі площею 44,18 кв.м. Відповідач вважає, що порядок користування спірною земельною ділянкою був вже встановлений одночасно із договором користування будинком, а тому повторне його встановлення не передбачено законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, вважаючи його законним та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позивач погоджується із висновком експерта щодо залишення у спільному користуванні земельної ділянки площею 0,0026 га, оскільки таким чином обидва співвласники мають доступ для обслуговування своїх приміщень. Кімнати 2-1 та 2-2, які відповідач хоче мати у своєму користуванні, були передані у користування попередніх власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у яких позивач і придбав їх.

ОСОБА_2 в апеляційний суд не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, що документально підтверджується наявними у справі доказами. За правилами ч.2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Розглядаючи справу, та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірного житлового будинку, вимоги позивача про встановлення порядку користування земельною ділянкою є законними. Обираючи варіант, суд першої інстанції врахував запропонований експертом один варіант встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою.

Відповідач ОСОБА_2 не погоджується із рішенням суду в частині залишення частини земельної ділянки при встановленні порядку корситувнаня нею у спільному користуванні сторін.

Переглядаючи судове рішення відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вмиваним Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 є власником 4/9 частин цього ж будинку. Право власності ОСОБА_2 також зареєстровано, про що свідчить інформаційна довідка КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 14.03.2018 №5704 (а.с.43).

Відповідно до нотаріально посвідченого Договору про порядок користування жилим будинком між учасниками загальної дольової власності від 31.10.1996 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було встановлено наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 .Чернігові:

-в користування ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перейшла частина будинку, яка складається з двох жилих кімнат, означених літерами «1-3», «1-4» площею 7,0 кв.м. та 20,8 кв.м., із трьох коридорів «І-І», «І-6», «І-7» площею 2,8 кв.м., 7,0 кв.м., 3,4 кв.м., кухні «І-2» площею 9,2 кв.м., кладової «1-5» площею 6,1 кв.м, веранди «1-8» площею 6,8 кв.м., погреба «ІУ» площею 5,9 кв.м., частини підвала «ІІ» площею 3,25, приміщенні «І» в підвалі площею 5,9 кв.м., сараю «Б», сараю «В», частини огорожі, що складає 4/9 частини будинку;

- в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перейшла частина будинку, яка складається із двох жилих кімнат, означених в плані літерами «2-1», «2-2» площею 20,0 кв.м. та 24,4 кв.м., кухні «2-5» площею 8,8 кв.м., коридора «2-6» площею 4,0 кв.м., ванни «2-7» площею 2,4 кв.м., туалету «2-8» площею 1,1 кв.м., двох веранд «І». «ІІ» площею 8,8 кв.м. та 4,8 кв.м., частини підвала «ІІ» площею 3,25 кв.м., мансарди «А6», гаража «А5», частини огорожі, що становить 5/9 частини будинку з надвірними спорудами.

На спростування зазначених обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Позивач ОСОБА_1 придбав 5/9 частин житлового будинку у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини будинку від 27.10.2004 року, а ОСОБА_2 стала власником частини житлового будинку, яка належала її матері ОСОБА_6 , та була успадкована нею згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.05.2002 року.

Вказані обставини в апеляційному суді сторони не заперечували і не спростовували.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вказана норма закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання, його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, виходячи з презумпції правомірності правочину, Договір про порядок користування жилим будинком учасниками загальної дольової власності від 31.10.1996 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також укладений між позивачем та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 5/9 частин будинку АДРЕСА_1 є законними і чинними та обов`язковими і безумовними для учасників цих правочинів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Враховуючи зазначене, твердження ОСОБА_2 про те, що кімнати 2-1 та 2-2 у спірному житловому будинку повинні перебувати в її користуванні є юридично неспроможними як такі, що не ґрунтуються на законі, оскільки на підтвердження свого права власності на вказані приміщення ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду.

Договір про порядок користування жилим будинком між учасниками загальної дольової власності від 31.10.1996 року, якими зазначені кімнати 2-1 та 2-2 перейшли у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зберігає свою дію на тих самих умовах і в тому ж обсязі і для ОСОБА_1 як наступного власника частини будинку.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано належних і допустимих документальних доказів, які б спростували законність Договору про порядок користування жилим будинком між учасниками загальної дольової власності від 31.10.1996, і не доведено встановлення між співвласниками житлового будинку іншого порядку користування цим житлом.

Посилання ОСОБА_2 на неможливість визначення порядку користування земельною ділянкою через наявність у будинку самочинно збудованих позивачем об`єктів, зокрема, мансарди, не може бути прийнято до уваги, оскільки наявність самочинного будівництва жодним чином не впливає на можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток співвласників, враховуючи, що самочинні об`єкти не збільшують частку того співвласника, яким вони здійснені.

Згідно акту відводу земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку № АДРЕСА_2 від 21.05.1959 року, відповідно до рішення виконкому Чернігівської міської ради від 15.04.1959 року №524 забудовнику відведено земельну ділянку по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 площею 561 кв.м. (а.с.46).

Згідно із Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 19.06.1958 року , забудовнику відведена земельна ділянка по вул.Березовій, 28 площею 561 кв.м.(а.с.81). У договорі купівлі-продажу частини будинку від 27 жовтня 2004 року зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 564,0 кв.м. (а.с.4). У свідоцтві про право на спадщину за законом від 31 серпня 1995 року зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 564,0 кв.м. (а.с.48). У свідоцтві про право на спадщину за законом від 13 травня 2002 року зазначено, що житловий будинок І розташований на земельній ділянці площею 564,0 кв.м. (а.с.49).

Згідно технічного паспорту БТІ від 17.05.2004 та технічного паспорту БТІ від 23.08.2011 площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 607кв.м, в тому числі самозахоплення 143 кв.м.

Отже, експертом при проведені експертизи обґрунтовано взята до уваги площа земельною ділянки 564 кв.м., без врахування земель самозахвату.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо залишення частини земельної ділянки у спільному користуванні не приймає до уваги як необґрунтовані.

Як встановлено апеляційним судом, будинок розташований таким чином, що приміщення підвалу, які знаходяться в користуванні ОСОБА_2 згідно із договором про порядок користування жилим будинком, розташовані під приміщеннями, які знаходяться в користуванні ОСОБА_1 згідно цього ж договору, що не дозволяє виділити земельну ділянку під будинком в цій частині одній із сторін. Саме тому судовим експертом обґрунтовано запропоновано залишити земельну ділянку площею 0,0026 га у спільному користуванні сторін для забезпечення можливості кожної сторони обслуговувати належну йому частину будинку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа N 1-2/2002) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового регулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Право позивача ОСОБА_1 на встановлення порядку користування земельною ділянкою, закріпленою за домоволодінням, співвласником якого він є, гарантоване йому ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_2 безсумнівно і достовірно не доведено належними і допустимими доказами, які саме її права та законні інтереси порушуються в разі залишення земельної ділянки площею 0,0026 га в спільному користуванні.

Отже, судом згідно з чинним законодавством встановлено порядок користування земельною ділянкою згідно із варіантом висновку судової експертизи, шляхом закріплення за кожною із сторін по відповідній частині земельної ділянки, а частину земельної ділянки площею 0,0026 га залишено у спільному користуванні сторін і такий висновок суду першої інстанції відповідає засадам виваженості і справедливості.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції повно, об`єктивно і всебічно встановлені і досліджені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного судового рішення і не впливають на правильність вирішення спору по суті та не містять передбачених процесуальним законом законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : Судді: