ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/1225/18 Номер провадження 22-ц/814/1530/19Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Бутенко С.Б., Хіль Л.М.,

За участю секретаря судового засідання: Дикань Д.І.

Позивача: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 .,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Обрій" про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Стрюк С.І. у період часу з 14:12:02 год. до 14:30:22 год.,-

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Обрій», в якому просила встановити факт її трудової діяльності та членства у колгоспі ім. К.Маркса, який було реорганізовано в КСП імені Карла Маркса, а потім - в приватне пайове сільськогосподарське підприємство «Великорудківське», правонаступником якого є СТОВ «Обрій, у період з 02 лютого 1979 року по 1997 рік.

Підстави позову вмотивовувала тим, що вона працювала у колгоспі ім.К.Маркса з 1979 року до 1984 року різноробочою, потім з 1984 року по 1992 року прибиральницею у їдальні зазначеного колгоспу, з 1992 року по 1993 року працювала на посаді завідуючої готелем, а з 1993 року по 1997 року кухарем у їдальні. У трудовій книжці у розділі «відомості про роботу» міститься запис №4 від 03.12.1992 року про звільнення її з роботи в зв`язку з переходом на службову посаду, а в розділі «відомості про членство в колгоспі» - записи за №4 та №5 від 03.12.1992 року про визнання записів від 01.04.1993 року та 08.02.1997 року недійсними та про те, що вона 03.12.1993 року вибула з членів колгоспу, які є помилковими.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Обрій" про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

З даним рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Вказує на те, що суд невірно надав оцінку наданим нею доказам, а саме: записам, що містяться у трудовій книжці, та доказам відповідача про начебто вірні записи щодо її звільнення та вибуття з колгоспу 03 грудня 1992 року згідно протоколу №2 від 03 грудня 1992 року, незважаючи на послідовність записів про роботу.

Звертає увагу на невірну оцінку показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка прохала встановити факт перебування в трудових правовідносинах, що необхідно їй для вирішення питання щодо права на земельну частку пай.

02 січня 1979 року ОСОБА_1 прийнята на роботу в колгосп ім. Карла Маркса різноробочою.

01 березня 1980 року призначена техніком по штучному заплідненню тварин, 05 червня 1981 року переведена на різні роботи, а 03 грудня 1992 року звільнена з роботи у зв`язку з переходом на службову посаду (а.с.21).

Згідно з архівною довідкою Архівного відділу Диканської районної державної адміністрації від 07 листопада 2016 року в протоколах загальних зборів та протоколах уповноважених колгоспників колгоспу ім. К.Маркса за 1979 -1980 роки, запис про прийняття в колгосп ОСОБА_1 відсутній (а.с.15).

З даних архівної довідки Архівного відділу Диканської районної державної адміністрації від 07 листопада 2016 року в протоколах загальних зборів та протоколах уповноважених колгоспників колгоспу ім. К.Маркса за 1992, 1998 роки, запис про звільнення з колгоспу ОСОБА_1 відсутній (а.с.18).

Згідно з повідомленням Полтавської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» від 06 березня 2019 року судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на посаду листоноші ІІІ класу відділення зв`язку Велика Рудка Диканського районного вузла з 15.05.1989 року (наказ №53 від 16.05.1989 року), звільнена 31.08.2001 року (наказ №122 від 31.08.2001 року) згідно зі ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.53)

Також, з відомостей, що містяться у трудовій книжці вбачається, що 03 грудня 1992 року позивач ОСОБА_1 звільнена з роботи у зв`язку з переходом на службову посаду (а.с.21).

Із записів трудової книжки позивача також встановлено, що правонаступником колгоспу ім. Карла Маркса є СТОВ «Обрій». Товариством зроблено відмітку про те, що записи №4 та №5 вірні ( №4 записи за № 2 та 3 (про перейменування колгоспу) вважати недійсними; №5 вибула з членів колгоспу в зв`язку з переходом на службову посаду), звільнена 3.12.1992 року протоколом №2 від 03.12.1992 року (а.с.21).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки не доведені належними та допустимими доказами.

Основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за наявності якої та інших документів про трудовий стаж, покази свідків не є першочерговими при оцінці доказів.

Також суд першої інстанції вказав, що позивачем не порушувалося питання щодо правильності внесення записів у трудову книжку ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що ґрунтується на законі.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Кодексу законів про працю України та Закону України «Про пенсійне забезпечення», Порядком підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р.№ 1788-ХП основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не зберігалися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Отже, зазначений нормативний акт передбачає можливість встановлення факту трудових відносин за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та неможливість посилань на показання свідків, які хоч підтвердили факт виконання певних робіт позивачкою у зазначений період, проте не змогли пояснити, на якій правовій підставі вона виконувала ці роботи; окрім того, показання свідків, за наявності записів у трудовій книжці, не є належними доказами на підтвердження цієї обставини.

Із записів, що містяться у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 вбачається, що 03 грудня 1992 року позивач ОСОБА_1 звільнена з роботи у зв`язку з переходом на службову посаду (а.с.21).

Правомірність даного запису не спростований іншими належними доказами.

Суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи. Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не порушувалося питання щодо неправильності записів у трудовій книжці про звільнення позивача ОСОБА_1 03 грудня 1992 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доказам у справі, діяв з урахуванням вимог Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Позивач не надала належних та допустимих доказів у підтвердження факту перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, який є правонаступником колгоспу ім. К.Маркса у період з 02 лютого 1992 року по 1997 рік.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги не спростували висновки місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та не знайшли свого підтвердження в ході перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 березня 2019 року.

Підстави для зміни розподілу рішення суду в частині судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 березня 2019 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 травня 2019 року

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: С.Б. Бутенко Л.М. Хіль