Провадження № 22-ц/4808/730/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. 06 лютого 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення нарахованої та невиплаченої зарплати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати зарплати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначив, що працював техніком-протезистом Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування і наказом №55 від 25 червня 2018 року був звільнений з роботи з 27 червня 2018 року на підставі ч.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін.

Посилаючись на те, що за період роботи з січня 2018 року по 27 червня 2018 року йому не виплачена заробітна плата, а у день звільнення з роботи з ним не проведено розрахунок, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 76 870,13 нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, 545,35 грн. компенсації втрати частини доходу у зв`язку порушенням строку виплати зарплати, та середній заробіток за час затримки розрахунку на час ухвалення рішення суду, виходячи з розміру середньоденного заробітку 573,55 грн.

Також просив стягнути 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, вказуючи на те, що у зв`язку з затримкою виплати зарплати він зазнав моральних переживань та втратив спокій, оскільки у нього не було засобів для забезпечення належного рівня життя його сім`ї, він постійно перебував у роздратованому стані, погіршились його нормальні життєві зв`язки з рідними, йому також довелось позичати кошти для утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_2 , 2002 року народження, та дочки ОСОБА_3 , 2013 року народження.

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що 26 жовтня 2018 року відповідач виплатив нараховану зарплату та компенсацію за несвоєчасну виплату останньої, а тому просив стягнути 47 031,10 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 27 червня 2018 року по 26 жовтня 2018 року та 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Івано-Франківський міський суд рішенням від 06 лютого 2019 року позов задовольнив частково.

Ухвалив стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ОСОБА_1 47 031,10 грн. середнього заробітку за час затримки виплати зарплати у зв`язку із звільненням за період з 27.06.2018 року по 26.10.2018 року та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Також стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що з вини підприємства позивачу у день звільнення з роботи не була виплачена заробітна плата. А оскільки розрахунок з позивачем був проведений лише 26 жовтня 2018 року, то з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виплати зарплати та моральна шкода.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що суд належним чином не дослідив обставини справи, оскільки при розрахунку розміру середнього заробітку позивач невірно зазначив кількість робочих днів затримки виплати зарплати 82 дні. Однак, згідно наказу № 158 від 28.09.2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01.02.2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. З таким наказом позивач був ознайомлений.

Тому, відповідно до вказаного наказу кількість днів затримки розрахунку становить не 82 дні, а 51 день та відповідно розмір середнього заробітку за затримку розрахунку не 47 031,10 грн., а 29 251,05 грн.

Не погоджується апелянт і з рішенням суду в частині стягнення 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки на підтвердження такої позивач не подав доказів погіршення стану здоров`я у зв`язку з перенесеними стражданнями, доказів наявності труднощів у працевлаштуванні та організації життя, відсутності у його сім`ї інших осіб із самостійним заробітком та доказів позики грошей.

Просить рішення суд в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати змінити та стягнути 29 251,05 грн., а рішення суду в частині стягнення 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що посилання апелянта у скарзі на наказ №158 від 28.09.2016 року про переведення працівників на триденний робочий тиждень, як на доказ неправильного визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, є безпідставними, оскільки у наказі зазначено про таке переведення лише до укладення договорів на 2017 рік, в той час коли заборгованість з виплати йому заробітної плати виникла з січня 2018 року по червень 2018 року. Крім того, такий наказ не був поданий під час розгляду справи судом першої інстанції і апелянтом не зазначено причин не подання такого доказу у визначеному цивільним процесуальним кодексом порядку.

Обґрунтованим позивач вважає і рішення суду в частині стягнення 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки в результаті невиплати заробітної плати протягом пів року він був позбавлений засобів до існування та можливості утримувати сім`ю.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.

Представник Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював техніком-протезистом Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування і наказом №55 від 25 червня 2018 року був звільнений з роботи з 27 червня 2018 року на підставі ч.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін з виплатою компенсації за 72 дні невикористаної відпустки. (а.с.5)

Згідно розрахункових листків за січень-червень 2018 року позивачу було нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 76 870,13 грн.(а.с.6)

Вказана сума не була виплачена ОСОБА_1 у день звільнення з роботи.

Встановлено, що заробітна плата в розмірі 10128,52 грн. за січень 2018 року була виплачена 06.07.2018 року, а заробітна плата в розмірі 9727,40 грн. за лютий 2018 року була виплачена 02.08.2018 року, що підтверджено довідкою про доходи. (а.с.19)

Крім того, зарплата за березень, квітень, травень та червень 2018 року в розмірах відповідно 9616,13 грн., 9932,57 грн., 8306,48 грн. та 39237,55 грн. була виплачена 26.10.2018 року. (а.с.27)

Також встановлено, що позивачу була виплачена компенсація за порушення строків виплати зарплати.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши те, що розрахунок з позивачем був проведений лише 26 жовтня 2018 року.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що позивач невірно зазначив кількість робочих днів затримки виплати зарплати 82 дні, оскільки згідно наказу № 158 від 28.09.2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01.02.2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень, а тому, кількість днів затримки розрахунку становить не 82 дні, а 51 день, а розмір середнього заробітку за затримку розрахунку не 47 031,10 грн., а 29 251,05 грн., не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Згідно наказу Львівського КЕПЗПіП № 158 від 28 вересня 2016 року колектив підприємства було переведено з 03.01.2017 року по 31.01.2017 року на дводенний робочий тиждень, а з 01.02.2017 року на триденний робочий тиждень. (а.с.49)

Такий наказ був виданий у зв`язку з виконанням договорів за 2016 рік, на період до укладення договорів на реалізацію продукції на 2017 рік. Разом з тим, ОСОБА_1 , пред`явив вимоги про стягнення зарплати та середнього заробітку за затримку її виплати за період з січня 2018 року по червень 2018 року.

Доводи апелянта про безпідставність стягнення 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки на підтвердження такої позивач не подав доказів погіршення стану здоров`я у зв`язку з перенесеними стражданнями, доказів наявності труднощів у працевлаштуванні та організації життя, відсутності у його сім`ї інших осіб із самостійним заробітком та доказів позики грошей, також не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Оскільки затримка виплати заробітної плати позивачу на десять місяців, з яких шість місяців зарплата не виплачувалась в період його роботи на підприємстві, призвела до вимушених змін у його життєвих стосунках та є порушенням ст. 43 Конституції України, відповідно до якої право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а також враховуючи, що невиплата зарплати є втручанням у право на майно, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року