ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року

м. Київ

справа № 754/4066/15-ц

провадження № 61-9412св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особа, щодо поновлення цивільної дієздатності якої подана заява, - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року, ухвалене у складі судді Петріщевої І. В. та народних засідателів Макухової І. І. і Лисенко Н. Д., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Корчевного Г. В., Слободянюк С. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У березні 2015 року ОСОБА_1 , яка є опікуном недієздатного ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою, у якій просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2007 року про визнання ОСОБА_2 недієздатним, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2008 року про встановлення над ОСОБА_2 опіки і призначення її його опікуном та поновити цивільну дієздатність ОСОБА_2

Свою заяву мотивує тим, що її син ОСОБА_2 насправді не хворий психічно, так як розлади його психіки пов`язані з вживанням наркотиків.

Вказує, що поновлення цивільної дієздатності ОСОБА_2 необхідне для вирішення питання продажу належної йому квартири та використання отриманих грошових коштів для утримання сина.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2007 року і рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2008 року та припинено над ОСОБА_2 опіку ОСОБА_1

Визнано ОСОБА_2 обмежено дієздатним та встановлено над ОСОБА_2 , який не має піклувальника і перебуває у закладі соціального захисту - Київському пансіонаті ветеранів праці, піклування цього закладу. У іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції керувався статтями 34, 36, 37, 42, 60 ЦК України і виходив із того, що згідно з результатами судово-психіатричної експертизи ОСОБА_2 має розлади психічної діяльності, які суттєво впливають на здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, та за психічним станом потребує піклування.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 21 червня 2016 року, рішення суду першої інстанції у частині скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2007 року і рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2008 року, визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатним і встановлення над ним піклування Київського пансіоната ветеранів праці скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні відповідних вимог. У іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог заяви і ухвалюючи нове рішення про відмову у їх задоволенні, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності визначених законодавством підстав для задоволення заяви.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2016 року скасувати та задовольнити її заяву у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вказує, що медичні документи, які б підтвердили наявність у ОСОБА_2 психічного захворювання, відсутні і для проведення судово-психіатричної експертизи не передавалися, так як її син не є психічно хворим.

На думку заявника, суди не врахували, що вона і її син перебувають на повному державному утриманні та не мають потреби у квартирі і бажають її продати, проте позбавлені такої можливості у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 визнаний недієздатним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Подільського районного судум. Києва від 8 жовтня 2007 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, а рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2008 року встановлено над ним опіку і призначено опікуном матір ОСОБА_1

З 4 березня 2005 року ОСОБА_2 постійно знаходиться у соціальному закладі -Київському пансіонаті ветеранів праці - та перебуває під наглядом терапевта, невролога і психіатра з приводу діагнозу «органічне ураження центральної нервової системи інтоксикаційного ґенезу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням на фоні виражених змін особистості по алкогольно-інтоксикаційному типу». Сам себе не обслуговує, пересувається в інвалідному візку зі сторонньою допомогою. На диспансерному обліку у психіатра не перебуває і як психічно хворий за час перебування в пансіонаті не лікувався.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 720 від 20 серпня 2015 року суди встановили, що ОСОБА_2 виявляє ознаки органічного ураження головного мозку, поєднаного (інтоксикаційно-судинного) ґенезу з помірно вираженим психоорганічним синдромом, при цьому наявні у нього розлади психічної діяльності суттєво впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_2 потребує встановлення над ним піклування.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України).

Статті 39, 41 ЦК України визначають, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину, правочини від імені такої особи та в її інтересах вчиняє опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун.

Згідно зі статтею42 ЦК України за заявою опікуна або органу опіки і піклування суд поновлює цивільну дієздатність фізичної особи, яка була визнана недієздатною, і припиняє опіку, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Порядок поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, встановлюється ЦПК України.

Стаття 241 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлювала, що скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, в разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану здійснюється за рішенням суду на підставі відповідного висновку судово-психіатричної експертизи за заявою опікуна, органу опіки та піклування.

Таким чином, суд поновлює цивільну дієздатність особи у разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи. Обов`язковою підставою для поновлення фізичної особи у дієздатності є наявність двох елементів вольової поведінки особи: психічна здатність оцінювати свої дії та психоматична здатність керувати ними.

Встановивши, що наявні в ОСОБА_2 розлади психічної діяльності суттєво впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для поновлення його цивільної дієздатності і правильно відмовив у задоволенні заяви.

Оскільки Київський пансіонат ветеранів праці не залучений до участі у справі як заінтересована особа, суд апеляційної інстанцій правильно зазначив про неможливість вирішення питання про встановлення над ОСОБА_2 піклування цього закладу.

Доводи заявника про відсутність медичних документів, які підтверджують наявність у її сина психічного захворювання, касаційний суд відхиляє, оскільки відповідні медичні документи були предметом оцінки експертами при проведенні судової психіатричної експертизи і на них наявні посилання у висновку № 720 від 20 серпня 2015 року.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Доводи заявника про те, що її син перебуває на повному державному утриманні та не має потреби у квартирі і бажає її продати, проте позбавлений такої можливості у зв`язку з існуванням судового рішення про визнання його недієздатним, не спростовують правильності висновку апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви, так як обставин, які б свідчили про видужання або значне поліпшення психічного стану ОСОБА_2 , не встановлено, тому правових підстав для надання йому можливості самостійно розпоряджатися нерухомим майном немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, і рішення апеляційного суду, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції у частині, яка не скасована апеляційним судом, і рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов