ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 травня 2019 року

м. Харків

справа №640/19018/17

провадження №22-ц/818/2606/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачанняза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019року, постановлене під головуванням судді Золотарьової Л.І., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 11 березня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 63840 грн. 51 коп. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» судовий збір 1504 грн. 29 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову КП «Харківські теплові мережі» відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Тоді як судом першої інстанції не враховано відсутності договору, укладеного між сторонами на отримання послуг від КП «Харківські теплові мережі», а також не враховано зміни, які були внесені у Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 09 червня 2018 року. Апелянт вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки щодо своєчасного розрахунку за отримані послуги в повному обсязі, тому сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача за період з 01 грудня 2014 року по 05 квітня 2016 року в сумі 63840,51 грн., а в частині вимог про стягнення заборгованості за період з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2014 року, підлягає застосуванню строк позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 літ. «А-6» першого поверху 29б 2,7 кв.м., 29 35,1 кв.м., 31 АДРЕСА_3 м., АДРЕСА_4 б АДРЕСА_5 .м., 31в 1,6 кв.м., 31г 3,0 кв.м., 32 74,1 кв.м., разом по фрагменту першого поверху 124,3 кв.м., другий поверх приміщення: 5-1 141,6 кв.м., 5-2 7,7 кв.м., 5-3 14,0 кв.м., 5-4 47,9 кв.м., 5-5 5,3 кв.м., разом по фрагменту другого поверху 216,5 кв.м. та загальною площею 340,8 кв.м., які були самовільно реконструйовані та переобладнані з належних їй на праві власності нежитлових приміщень першого поверху та приміщення квартири АДРЕСА_6 (а.с. 6-7).

За період з 24 жовтня 2014 року по 05 квітня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 66302,32 грн. Вказана сума розрахована у відповідності до тарифів для нежитлових приміщень, встановлених на відповідний період (а.с. 5).

Як на підставу позовних вимог, КП «Харківські теплові мережі» посилалося на те, що ОСОБА_1 має заборгованість за спожиту теплову енергію, яку в добровільному порядку не сплачує. Позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_1 вартість спожитої теплової енергії в сумі 66302,32 грн. за період з 24 жовтня 2014 року по 05 квітня 2016 року.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що нежитлові приміщення, які розташовані в житловому будинку АДРЕСА_2 обладнані системою опалення, яка є єдиною із системою опалення будинку, що підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання об`єкта від 15.11.2016 р. №174/5178, №174/5177 (а.с. 11,12).

Як свідчать акти підключення споживача до джерела теплової енергії від 24.10.2014 року №174/4062, від 22.10.2015 року №174/8062 та акти відключення споживача від джерела теплової енергії від 14.04.2015 року №174/6409, від 05.04.2016 року №174/9694 житловий будинок АДРЕСА_2 у період з 24 жовтня 2014 року до 05 квітня 2016 року підключався до центрального опалення та відповідно відключався в неопалювальний період, а отже, і нежитлові приміщення відповідача також були підключені до центрального опалення. Сташис ОСОБА_3 . споживала послуги з опалення, оскільки система опалення відповідача єдина із системою опалення вказаного житлового будинку ( а.с. 13,14).

За період з 24 жовтня 2014 року по 05 квітень 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 66302,32 грн. Вказана сума розрахована у відповідності до тарифів для нежитлових приміщень, встановлених на відповідний період (а.с. 5).

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 63840,51 гривень в межах позовної давності за період з 01 грудня 2014 року по 05 квітня 2016 року, а також судових витрат - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на те, що договору між сторонами на отримання послуг від КП «Харківські теплові мережі» не укладалося, та пропозицій щодо укладення договору відповідач не отримувала, не приймаються до уваги колегією суддів виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо, особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму грошей або інше), що засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Це випливає також з положення ст. 11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян.

Такими діями відповідача є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували ненадання позивачем послуг з теплопостачання відповідачем суду не надано, разом з тим факт отримання послуг не заперечувався.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук