ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 766/16342/18

Номер провадження: 22-ц/819/961/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Приходько Л.А.,

суддів: Базіль Л.В.,

Бугрик В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2019 року у складі головуючого судді Майдан С.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» про визнання дій відповідача протиправними, заборгованості безпідставною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

21 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» про захист прав споживача в якому просила визнати заборгованість за використаний нею газ без лічильника у період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року у розмірі 571,78 грн. безпідставною та такою, що підлягає скасуванню та зобов`язати відповідача списати з особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 заборгованість у сумі 571,78грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що відповідачем виставлено їй рахунок за червень 2018 року, до якого включено заборгованість у сумі 571,78 грн. за результатами перерахунку за період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року.

У розрахунку заборгованості відповідач послався на те, що пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №2246 від 09.12.1999 року було передбачено, що розрахунок населення за надані послуги з газопостачання, починаючи з 01 квітня 2015 року здійснюються за показниками лічильників газу, а у разі їх відсутності за нормами споживання природного газу.

29.04.2015 року постановою Кабінету Міністрів України №237 було зменшено норми споживання природного газу у разі відсутності газових лічильників.

У зв`язку із визнанням постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2015 року, з урахування ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року, зазначеної постанови уряду незаконною та нечинною з моменту її прийняття, відповідачем здійснено нарахування побутовим споживачам, які використовували газ без лічильників у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно, за використаний природний газ відповідно до норм споживання обсягу природного газу, визначених на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року.

Посилаючись на те, що донарахування обсягів спожитого газу за період з травня 2015 року по січень 2016 року включно є незаконним та необґрунтованим, оскільки чинним законодавством не передбачено здійснення постачальниками природного газу відповідних перерахунків обсягів спожитого природного газу за минулий період, позивач, як споживач послуг, права якого порушені, просила суд визнати заборгованість за використаний нею газ без лічильника у період із травня 2015 року по січень 2016 року у розмірі 571,78грн безпідставним та скасувати його; зобов`язати відповідача списати з її особового рахунку заборгованість у зазначеному розмірі.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 Ф ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову, зазначивши, що дії відповідача по донарахуванню за спожитий газ є протиправними та такими, що порушують принцип «належного урядування» щодо покладення ризику будь-якої помилки державного органу на державу, а не на осіб, яких вони стосуються, просила суд визнати дії ТОВ «Херсонрегіонгаз» по донарахуванню на її особовий рахунок плати за використаний газ без лічильника у період з 01 травня 2015 року по 31 січня 2016 року у розмірі 571,78грн протиправними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок оплати за спожитий газ у зазначений період.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав або інтересів в частині зобов`язання відповідача здійснити списання чи перерахунок боргу не передбачений законом. Крім того, відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок з виключенням з розрахунку 571,78 грн., оскільки судом не встановлено безпідставність нарахування вказаної суми.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо неправомірності дій відповідача із здійснення перерахунку вартості спожитого газу та порушення її прав як споживача, та дійшов помилкового висновку про законність дій відповідача, не надавши належної правової оцінки її доводам, не звернувши увагу на те, що відповідачу не надано право, у зв`язку зі скасуванням постанови КМ України №237 від 29 квітня 2015 року здійснювати донарахування, а також проведення такого перерахунку, який здійснений відповідачем, законодавством не передбачено; не звернув увагу на наявність у відповідача відповідної ліцензії лише з 01 липня 2015 року; подання ПАТ «Херсонгаз» позову до Кабінету Міністрів України, щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок визнання незаконною та нечинною постанову КМ України №237 від 29 квітня 2015 року, що свідчить про те, що шкода повинна відшкодуватись державою, а не за рахунок споживачів.

Крім того зазначила про те, що матеріальна шкода, завдана у зв`язку із скасуванням прийнятого органом державної влади нормативно-правового акту повинна відшкодуватись державою, а не за рахунок споживачів, а обраний нею спосіб захисту порушеного права відповідає визначеним статтею 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та узгоджується із практикою Верховного Суду України щодо застосування судами зазначеної норми права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Херсонрегіонгаз» її доводи не визнало, зазначивши, що рішення суду, на його думку, є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга не містить жодних доводів для скасування рішення суду першої інстанції. Оскільки, товариство не виконувало перерахунку (донарахування) обсягів природного газу, спожитого побутовими споживачами без газових лічильників, а лише виставили до сплати у рахунках об`єми природного газу у відповідності до норм, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08 червня 1996 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Враховуючи зазначене, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду без змін.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 17 травня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Херсонгаз» укладено Договір №60256 про надання населенню послуг з газопостачання (а.с.6).

ОСОБА_1 є споживачем природного газу за адресою АДРЕСА_1 .

В процесі розгляду справи суд першої інстанції встановив, що постачальником природнього газу на території міста Херсону є ТОВ «Херсонрегіонгаз».

Наведені обставини сторони визнають та не спростовують.

ТОВ «Херсонрегіонгаз» направив ОСОБА_1 як споживачу наданих ним послуг рахунок на сплату послуг з газопостачання за розрахунковий місяць червень 2018 року, із якого вбачається, що заборгованість на початок розрахункового місяця визначена з урахуванням перерахунків, проведених за попередні місяці у розрахунковому періоді на суму 571,78грн.

При цьому споживачеві роз`яснено, що у період із травня 2015 року по січень 2016 року побутові споживачі природного газу без лічильників здійснювали оплату вартості наданих послуг відповідно до норм, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 237, яку постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року, було визнано незаконною та нечинною із моменту її прийняття.

Під час дії зазначеної постанови Кабінету Міністрів України побутові споживачі, у яких відсутні прилади обліку, сплачували вартість спожитого природного газу за заниженими нормами споживання.

У зв`язку із викладеним, споживачам, які використовували газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно, нарахування приведені у відповідність до норм споживання природного газу, визначених на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 619 від 08.06.1996 року, а тому в заборгованість на початок розрахункового місяця увійшла вартість раніше не нарахованих обсягів газу за зазначений вище період в сумі 571,78 грн (а.с. 7).

Відповідно до статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір оплати за комунальні послуги вираховується, виходячи з розміру затверджених тарифів та показників приладів обліку.

Згідно з вимогами частини 1 статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» облік природного газу до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

У спірний період позивач здійснювала оплату за спожитий газ відповідно до визначених постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №237 норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників та не мала заборгованості перед відповідачем за укладеним з ним договором про надання послуги із постачання природного газу.

Внаслідок визнання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» від 29 квітня 2015 року N 237, якою Кабінет Міністрів України вніс зміни до норм споживання газу населенням, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» , а саме змінив (вдвічі зменшив) норму споживання у графі «Норми споживання», замінивши цифри «6», «9» і «18» цифрами «3», «4,5» і «9» відповідно, та застосуванням відповідачем за спірний період отримання послуг газопостачання норм постанови №619, відповідач здійснив перерахунок обсягів спожитого природного газу у період дії скасованої постанови № 237, шляхом донарахування обсягу спожитого природного газу за минулий період.

Суд першої інстанції визнав такі дії відповідача правомірними, а права позивача як споживача - непорушеними.

При цьому суд, на думку колегії суддів, не врахував, що між сторонами існують відносини, які витікають із договору про надання житлово-комунальних послуг, кількісні та якісні показники яких визначаються відповідно до норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 10 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» норми споживання комунальних послуг - це кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законом.

Державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується, зокрема на принципі регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.

Відповідно до положень Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 року №2246 з послідуючими змінами, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунок населення за надані послуги з газопостачання починаючи з 1 квітня 2015 року здійснюється за роздрібними цінами на природний газ, що використовується для потреб населення, диференційованими залежно від місячного обсягу та видів споживання, що встановлені НКРЕКП, за показаннями лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 16-1 цих Правил).

У разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ.

Розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання є календарний місяць. Плата за надані протягом розрахункового періоду послуги з газопостачання вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інший строк (пункти 10, 11, 17 Порядку).

Отже, позивач виконав умови укладеного з відповідачем договору постачання природного газу в належну йому квартиру та сплачував за спожитий газ кожного календарного місяця відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання, виконане належним чином, припиняється.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зобов`язання позивача щодо сплати вартості спожитого у період з 01.05.2015 року по 01.01.216 року природного газу позивач виконав належним чином і це зобов`язання відповідно до вимог ст.599 ЦК України припинилося.

Організація роботи із запровадження комерційного обліку газу, на необхідність здійснення якого посилається відповідач, є обов`язком самого відповідача.

Так, відповідно до положень частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу.

Не здійснивши таке оснащення, суб`єкти господарювання несуть ризик, в тому числі невідповідності визначених Кабінетом Міністрів України норм споживання природного газу без лічильників газу їх фактичним витратам.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг листом від 26 квітня 2016 року рекомендувала постачальникам природного газу утриматися від незаконних дій пов`язаних із виставлення побутовим споживачам рахунків, в яких вказуються донарахування обсягів спожитого природного газу минулих періодів у зв`язку із скасуванням Постанови Кабінету Міністрів України №237 від 29 квітня 2015 року.

Кабінет Міністрів України в своїх постановах №63 від 30 січня 2019 року та №143 від 27.02.2019 року щодо питань споживання природного газу, установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №237 «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо принципів «належного урядування» і «правової визначеності» повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері цивільних правовідносин, а у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії»).

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 14 листопада 2018 року на розгляді в суді господарської юрисдикції знаходився позов ПАТ «Херсонгаз» до Кабінету Міністрів України про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 4 775 628,58 грн, який обґрунтований тим, що споживачі природного газу, що не мали встановлених лічильників, під час дії постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року №237, яку визнано незаконною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2015 року у справі №826/16447/15, протягом травня-червня 2015 року спожили 1 452 525,466 тис м.куб природного газу, замість незаконно встановлених 788 137,610 тис м.куб. природного газу, внаслідок чого позивачем недоотримано кошти у розмірі 4 775 628, 58 грн, які останній просить стягнути з відповідача як завдану майнову шкоду . В наступному, 14.02.2019 року, позов залишений без розгляду.

Проте, як вбачається з обставин справи відповідач на рахунок позивача, як споживача послуг здійснив нарахування сум, як неотриманних внаслідок дій державного органу, щодо прийняття нормативного акту, яким врегульовані норми споживання до оплати.

Суд першої інстанції вищезазначені норми матеріального права та обставини справи залишив поза увагою, що призвело до помилкових висновків про відсутність безпідставності нарахування вищевказаної суми.

За вказаних обставин, на думку судової колегії, відповідач в порушення конвенційних принципів «належного урядування» та «правової визначеності» безпідставно нарахував борг ОСОБА_1 за період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 571,78грн.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту виходячи з такого.

За статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту» ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним».

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, виходячи з того, що ефективність способу правового захисту виходить із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених як національним законодавством так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у правовідносинах, які виникли між сторонами у даній справі відсутні підстави вважати невідповідність обраного позивачем способу захисту.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання боргу нарахованим безпідставно, що є тотожним визнанню дій відповідача по нарахуванню боргу протиправними.

Враховуючи, що безпідставність донарахування боргу призвело до порушення прав споживача, колегія суддів вважає, що це порушене право відлягає відновленню шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Зазначений спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом передбачений пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України.

Оскільки до наведеного порушення заборгованість позивача перед відповідачем за спожитий газ була відсутня, для відновлення прав позивача, відповідачу слід здійснити перерахунку оплати за спожитий газ на особовому рахунку позивача з урахуванням безпідставно нарахованої заборгованості.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що йдеться не про списання існуючої заборгованості споживача і не про прощення боргу, як про це стверджував відповідач, з яким погодився суд першої інстанції, а про скасування безпідставно нарахованої заборгованості із здійсненням перерахунку оплати за спожитий газ на особовому рахунку позивача з урахуванням безпідставно нарахованих 571,78грн за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати борг за використаний ОСОБА_1 газ без лічильника у період з травня 2015 року по січень 2016 року включно у розмірі 571,78 грн. нарахованим безпідставно.

Зобов`язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонрегіонгаз» здійснити перерахунок оплати за спожитий газ на особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з урахуванням безпідставно нарахованих 571,78 грн. за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: Л.В. Базіль

В.В. Бугрик