ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/2360/17

провадження № 22-ц/4809/692/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2018 року у складі судді Павелко І.Л. і

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути на її користь вартість Ѕ частини автомобіля VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі, визначеному висновком експертизи, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.09.2012 про що зроблено актовий запис № 372.

В період шлюбу в серпні 2016 року був придбаний автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на відповідача.

Після розірвання шлюбу вказаний автомобіль відповідач залишив собі, самостійно ним користується, добровільно вирішити питання поділу автомобіля неможливо.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 вартість Ѕ частини автомобіля VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 176 078 грн 50 коп на користь ОСОБА_4 .

Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 640 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1120 грн 79 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач звернулася до суду про отримання грошової компенсації, тобто вона погодилась її отримати, тому попереднє внесення компенсації відповідачем на депозитний рахунок суду не є обов`язковою умовою розгляду спору, окрім того автомобіль вже перебуває у володінні і власності відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за кошти від реалізації автомобіля «HONDA ACCORD» 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був придбаний відповідачем до шлюбу.

Висновок експерта про вартість спірного автомобіля є припущенням, оскільки спірний автомобіль експертом не оглядався.

Судом першої інстанції не перевірено витрати позивача на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Голованов О.П. підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 та її представник адвокат Любович Л.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 28.09.2012 року про що зроблено актовий запис за №372. Під час сумісного проживання сторони придбали автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 від 17.08.2016 року (а.с.45).

Аналізуючи надані сторонами докази суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав про стягнення з відповідача на користь позивача вартості Ѕ частини спірного автомобіля, з огляду на таке.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч.1 ст. 51, п.6 ч.1 ст. 92).

У статті 3 СК України встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони з 28 вересня 2012 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , видане 28.09.2012 Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.19). Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області від 14.06.2017 №31/11-2120, наданої на запит суду, за даними бази НАІС Єдиного державного реєстру МВС України на території Кіровоградської області станом на 08.06.2017, за державним номерним знаком НОМЕР_5 , на обліку значиться автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 17.08.2016, видане на ім`я ОСОБА_2 (а.с.45).

Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в Кіровоградській області від 10.11.2017 №31/11/3541-Т-117, наданої на запит ОСОБА_2 , згідно з базою даних Єдиного державного реєстру МВС України за громадянином ОСОБА_2 зареєстровані транспортні засоби:

- VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- ВАЗ 2109, 1994 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7 .

Автомобіль «HONDA ACCORD», 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 17.08.2012 перереєстровано на ім`я громадянина ОСОБА_2 на підставі довідки рахунку ДПІ №461151 від 08.08.2012 та 28.09.2017 знято з обліку по договору, укладеному в ТТСЦ №3541/2016/096157 від 28.09.2016 (а.с.101).

З огляду на викладене матеріалами справи підтверджується, що спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , сторони придбали 17.08.2016, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Автомобіль «HONDA ACCORD», 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 було відчужено 28.09.2017, тобто після придбання автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів ст.264 ЦПК України, встановлює чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів, що спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний відповідачем за особисті кошти, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги, що автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний відповідачем за кошти від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля «HONDA ACCORD», 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , є припущенням, оскільки автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний відповідачем 17.08.2016, а автомобіль «HONDA ACCORD», 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 було відчужено лише 28.09.2017.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з висновком експерта №90 від 30.05.2018 (а.с.116-118), що середня ринкова ціна автомобіля VOLKSWAGEN TOUREG, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент проведення експертизи (30.05.2018) становить 352157,00 грн. Разом з тим, відповідачем належними та допустими доказами не спростовано вказаний висновок експерта №90 від 30.05.2018, а тому враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, такі доводи апеляційної скарги є безпідставними.

За приписами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Квитанцією до прибуткового касового ордера від 10.04.2017 підтверджується, що позивач сплатила 3000 грн за надання правничої допомоги (а.с.5). Опис робіт виконаних адвокатом надано до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, арішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 листопада 2018 року та додаткове рішення цього суду від 12 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено16.05.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко