пр. № 4-с/759/118/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2019 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Сенько М.Ф., розглянувши заяву представника скаржника ОСОБА_1 про забезпечення скарги по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича,

встановив:

Представник скаржника ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича. Разом зі скаргою подано заяву про забезпечення скарги, якою просить зупинити реалізацію арештованого майна до розгляду скарги.

В обґрунтування заяви заявник, посилається на те, що невжиття заходів до забезпечення позову перешкоджатиме чи взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Суд дійшов до висновку, що дана заява не може бути задоволена з наступних пістав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, то суд як орган державної влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (в даному випадку Цивільним процесуальним кодексом України).

Такий механізм як забезпечення скарги законодавством України не передбачений.

Заявник, аргументуючи свою позицію, посилався на аналогію закону - про можливість застосування до даних правовідносин норми Цивільного процесуального кодексу України, які регулють питання забезпечення позову (статті 149 - 159 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з абзацом 1 пункту 15 ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ''Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах'' від 07.02.2014 № 6 при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Крім того, заявником неправильно витлумачено зміст аналогії закону.

Відповідно до частини 9 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Іншими словами, для застосування аналогії закону необхідно два закони: закон, в якому існує прогалина, та закон, який регулює подібні за змістом відносини.

Заявник же ж застосовує норми одного, і того ж закону - Цивільного процесуального кодексу України, але різних інститутів: забезпечення позову та судового контролю за виконання судових рішень. Тобто заявник застосовує норми одного інституту ЦПК по відношенню до іншого інституту ЦПК, а не інший закон, що необхідно при аналогії закону.

Заявник наводить докази того, що дана квартира не може бути реалізована з торгів, оскільки, квартира підпадає під дію Закону України ''Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті'' та неотримано дозвіл від органу опіки та піклування про виселення малолітньої дитини, яка зареєстрована в даній квартирі.

В розрізі даного питання, відповідно до правової позиції Постанови Верховного Суду від 18.01.2018 року у праві № 643/2333/15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71807458):

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII)мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню (витяг з постанови Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16).

Тобто стягнення на дану квартиру і так заборонене на час дію Закону України ''Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті'', тому такий механізм як забезпечення скарги на дії виконавця є недоцільним.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.149-153, 157 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні заяви представника скаржника ОСОБА_1 . про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі розгляду заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали до Київського апеляційного суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Суддя : М.Ф. Сенько