АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/784/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Позарецької С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, повний текст рішення складений 09 квітня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона зареєстрована та проживала в селищі Ясенівське міста Ровеньки Луганської області за адресою: АДРЕСА_1 з 1985 року та працювала в ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» з 30 грудня 2011 року, але внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, була вимушена з 08 травня 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та переселитись у м. Очаків Миколаївської області, а згодом у м. Черкаси 03 серпня 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, її вимушеного переселення із окупованої частини території Луганської області селища Ясенівське, разом із сім`єю: чоловіком та двома малолітніми дітьми, де у них була своя квартира, робота та усталений побут життя, коло спілкування, позивачеві була завдана матеріальна та моральна шкода.

08 травня 2014 року позивач стала на облік внутрішньо переміщених осіб, відповідно до постанови КМУ №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» та їй надано статус внутрішньо переміщеної особи.

Діями Російської Федерації щодо України, а саме збройною окупацією Донецької області, порушено громадянські права і свободи, позивач втратила житло, роботу, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.

Її чоловікові ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , яка на підставі статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

До вимушеного залишення окупованої території Луганської області позивач займала посаду маркшейдера на підземних роботах з 30 грудня 2011 року у ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит».

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Луганської області позивачеві завдано істотної шкоди, що складається з оренди житла 42000+27600+87500=157100 гривень (6014 євро): оренда квартири за адресою: АДРЕСА_5 - 42000 гривень (2077євро); оренда квартири за адресою: АДРЕСА_2 - 27600 гривень (1047євро); оренда квартири за адресою: АДРЕСА_3 - 87500 гривень (2890 євро).

Середній заробіток на посаді маркшейдера на підземних роботах у 2013 році складав 69351 гривень (6525 євро); середній заробіток до переселення за п`ять місяців 2014 року складав 31955 гривень (2240євро); середній заробіток після переселення з червня по грудень 2014 року складав 4640 гривень(290 євро).

Середній заробіток після переселення у 2015 році складав - 4057 гривень (166 євро), середній заробіток після переселення у 2016 році складав - 75400 гривень(2660євро), середній заробіток у 2017 році після переселення складав - 101389 гривень (3350євро), середній заробіток після переселення у 2018 році складав - 97200 гривень (3016євро).

Отже, втрачена вигода від недоотриманого заробітку у зв`язку з вимушеним переселенням складає станом на 02 січня 2019 року 20885 євро х 31,71 гривень = 658625 гривень.

Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири АДРЕСА_4 в оренду за період з 08 травня 2014 року по 02 січня 2019 року становить 113339 гривень (3574євро).

Таким чином, загальна сума матеріальних збитків складає 966299 гривень (30473євро), яка складається з оренди житла - 157100 гривень(6014євро); недоотримання заробітку - 658625 гривень(20885євро); недоотримання доходів внаслідок здачі в оренду квартири - 113339 гривень (3574євро).

Також, позивачеві та її сім`ї завдана моральна шкода, яка спричинена втратою для позивача права розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, можливості проживати у рідному селищі та реалізуватись у справі, якій присвятила багато років. З позивачем припинила спілкування значна кількість знайомих та друзів, порушено налагоджений спосіб життя, гостро стало питання щодо житла та фінансів, що позначилось на її моральному та фізичному стані, враховуючи, що з нею малолітні діти, на яких вплинула окупація та переїзди, які завдали незручностей, вплинули на спілкування з однолітками та здоров`я, внаслідок чого як у них, так і у позивача постійно виникала тривога та переживання, пов`язані із нестабільністю та невпевненістю у завтрашньому дні. Переживання та тривога за сім`ю посилювалась тим, що чоловік позивача з 30 січня 2018 року перебуває у складі Збройних Сил України та постійно брав участь у антитерористичній операції, а в даний час приймає участь в операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей задля відсічі збройної агресії Російської Федерації.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивач не має повноцінного відпочинку, що також спричиняє їй моральну шкоду, вимушена постійно витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачеві моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість користуватися належним їй житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватися з близькими, вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі 2378250 гривень (75000євро).

На підставі викладеного позивач просила суд стягнути на її користь з держави Російська Федерація в якості відшкодування збитків (упущена вигода) 966298 гривень 03 копійки, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову до суду складає 30473 євро та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2378250 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову до суду складає 75000 євро.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом не взято до уваги ч.1 ст. 14 Закону України «Про міжнародне приватне право» відповідно до якої Правила цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини незалежно від права, яке підлягає застосуванню. Крім того, суд не взяв до уваги, що відповідно до ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Також, відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, а тому у неї відсутній судовий імунітет. Судом не враховано, що підставою яка підтверджує завдання моральної та майнової шкоди було рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 26 грудня 2018 року, яким встановлено юридичний факт, що вимушене переселення позивача у травні 2014 року відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини Луганської області України. Крім того апелянт зазначає, що судом не врахована практика судів України.

Відзив на подану апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено як завдані збитки так і моральну шкоду. Також поданий позов не підлягає задоволенню виходячи з принципу імунітету держави.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до дубліката довідки від 10 вересня 2018 року №1866 ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ( а.с. 11).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2018 року встановлено юридичний факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 у травні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України (а.с. 4248).

Вказані докази підтверджують, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російської Федерацією частини території Луганської області України, позивач набула статусу внутрішньо переміщеної особи.

Позивач з 21 квітня 2007 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.(а.с.13)

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За чоловіком позивача ОСОБА_2 на праві власності зареєстроване нерухоме майно: квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується даними інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 грудня 2017 року.(а.с.12)

Позивач, посилаючись на статтю 60 СК України, вважає вказану квартиру спільною сумісною власністю, що не узгоджується з обставинами справи, оскільки як вбачається з інформаційної довідки, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності від 4.09.2008 року видане виконкомом Ясенівської селищної ради Луганської області згідно розпорядження від 4.09.2008 року №27, тому вказана обставина не доведена позивачем і як наслідок не підлягає стягненню упущена вигода від оренди зазначеної квартири.

За змістом ч. ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Обґрунтовуючи понесені збитки, позивач зазначала, що в зв`язку з вимушеним переселенням пов`язаним із окупацією території України нею понесені витрати на оренду житла та недоотримано заробіток, однак належних та допустимих доказів які підтверджували б оренду житла та понесені витрати надано не було, а відповідно до даних трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 16 грудня 2015 року була звільнена з ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (зміна місця проживання) на підставі наказу №2083/к від 16 грудня 2015 року (а.с. 15-16), в зв`язку з чим обставини для стягнення збитків недоведені позивачем.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір моральної шкоди позивач серед іншого обґрунтувала порушенням права на належну квартиру та неможливістю працювати на своїй роботі, що як зазначено вище, нею не було доведено.

Окрім цього частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Вказаною нормою закріплений принцип судового імунітету держави, основою якого є державний суверенітет і принцип рівності держав (par in parem non habet imperum- рівний над рівними не має влади») і встановлено такі види імунітету держави : 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).

Вчинення по відношенню до іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України.

В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня.

Встановлення частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету визначений Законом України «Про міжнародне приватне право» та не змінює визначені правила, в зв`язку з чим посилання апелянта на вказані норми та постанови Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі 906/594/16 та від 11.11.2018 року у справі 826/19172/16 є безпідставним, оскільки у вказаних постановах ідеться про застосування нормативних актів у разі неузгодженості між їх нормами.

Необґрунтованим є посилання апелянта на рішення районних, міських, міськрайонних та апеляційних судів в аналогічних справах, оскільки при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.(ч.4 ст.263 ЦПК України)

За таких обставин, апеляційний суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст..ст.374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 16 травня 2019 року.

Судді