Єдиний унікальний номер 243/8946/18 Номер провадження 22-ц/804/1203/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Агєєва О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 243/8946/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Департамент державної виконавчої служби України, про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року (суддя першої інстанції Неминущій Г.Л.), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Департамент державної виконавчої служби України, про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працювала укладальником-пакувальником цеху мінеральних наповнювачів ВАТ «Содовий завод» з 01 липня 1992 року по 21 липня 1999 року включно. З 1997 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду, справа № 2-1480-1999 від 19 квітня 1999 року з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 776 грн. 27 коп. На теперішній час рішення суду не виконане.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року товариство визнано банкрутом.

08 травня 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод» про стягнення індексації заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 11 червня 2018 року у цивільній справі № 243/3820/18 з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 24 082 грн. 50 коп. та індексацію заробітної плати у розмірі 6 601 грн. 887 коп., всього 30 684 грн. 37 коп., яке також не виконано, на підприємстві відкрито ліквідаційну процедуру.

У довідці ліквідатора, яку позивач отримала 22 серпня 2018 року, зазначено, що на теперішній час рішення виконати не можливо, оскільки заборгованість ВАТ «Содовий завод» по боргам заробітної плати станом на 01 серпня 2018 року складає 3 915,0 тис. грн.

У зв'язку з наведеним, просила стягнути з Держави України за рахунок Державного бюджету України на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 776 грн. 27 коп. та індексацію заробітної плати у сумі 6 601 грн. 87 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третьої особи: Департаменту державної виконавчої служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати відмовлено (а.с. 60-61).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що Держава Україна та інші публічно-правові утворення не відповідають за зобов'язаннями, створених ними юридичних осіб. Державна казначейська служба України не є засновником ВАТ «Содовий завод» та за своїми повноваженнями не має права самостійно розпоряджатися державним коштами. З позовними вимогами до іншого відповідача ніж Державна казначейська служба України позивач не зверталася, вимогу про заміну відповідача не заявляла. Також, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1, в апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просить скасувати заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухваленим рішенням порушені її права, гарантовані ст. 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, ст. 5, 115, 116, 117 КЗпП України, ст. 1 Першого Протоколу, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. За весь час державні органи не вжили заходів щодо сплати заборгованості із заробітної плати та виконання рішень суду, не припинили порушення її прав протягом тривалого часу.

Посилаючись на ст. 619 ЦК України, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», з урахуванням того, що згідно із даними Реєстру державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», зазначає, що, на її думку, відповідачем у справі є Держава Україна, яка несе (субсидіарну) відповідальність (а.с. 65-66).

Відповідачем та третьою особою письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 25.03.2019 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Мальований Ю.М., судді Соломаха Л.І., Агєєва О.В. (а.с. 72).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1, представник Державної казначейської служби України, як представника Держави Україна, та представник третьої особи Департаменту державної виконавчої служби України не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Позивач ОСОБА_1, Державна казначейська служба, як представник Держави Україна, та третя особа Департамент державної виконавчої служби України судові повістки-повідомлення про розгляд справи 15 травня 2019 року отримали, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень (а.с.83 85).

Позивач ОСОБА_1, Державна казначейська служба України як представник Держави Україна, та третя особа Департамент державної виконавчої служби України про причини неявки у судове засідання 15 травня 2019 року не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1, представника Державної казначейської служби України, як представника Держави Україна, та представника третьої особи Департаменту державної виконавчої служби України, явка яких у судове засідання обовязковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала у ВАТ «Содовий завод» з 01 липня 1992 року по 21 липня 1999 року включно.

Згідно з копією виписки із рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 19 квітня 1999 року (справа № 2-1480-99) з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з січня 1997 року по лютий 1999 року в розмірі 776 грн. 27 коп. (а.с. 8).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2018 року стягнуто на користь позивача з ВАТ «Содовий завод» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24 082 грн. 50 коп. та індексацію заробітної плати у розмірі 6601 грн. 87 коп., а усього 30 684 грн. 37 коп. (а.с.9-10).

З офіційного інформації, яка міститься на веб-сайті Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області вбачається, що станом на 01 березня 2018 року у Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» (а.с. 86).

Відповідно до довідки ліквідатора ВАТ «Содовий завод» Магдєєвої Н.М. за вих. № 01-23/276 від 22 серпня 2018 року зазначено, що з 04 вересня 2003 року відносно ВАТ «Содовий завод» відкрита ліквідаційна процедура (а.с.11).

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року товариство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Згідно з листом Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області від 18 жовтня 2013 року № К-326-3992, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції знаходилось зведене виконавче провадження про стягнення заборгованості з ВАТ «Содовий завод», до складу якого входили виконавчі документи щодо стягнення заборгованості, яка виникла з трудових правовідносин. Державним виконавцем відділу винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень та всі виконавчі документи, згідно акту передачі виконавчих документів від 21 жовтня 2003 року передані арбітражному керуючому. Зведене виконавче провадження щодо стягнення заборгованості з ВАТ «Содовий завод» знищено згідно акту про знищення виконавчих проваджень та інших документів органу ДВС від 04 грудня 2006 року, у відповідності до п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 05 липня 1999 року № 470/7, чинної на момент знищення (а.с. 6-7).

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли у справі, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційній суд погоджується з висновками суду та вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неправомірності рішення є безпідставні, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 619 ЦК України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно із ч. 1 ст. 176 ЦК України, Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається із ч. 3 ст. 96 ЦК України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Засновником ВАТ «Содовий завод» є держава в особі Фонду Державного майна України, отже органом, уповноваженим управляти корпоративними правами держави, є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області.

Як вбачається із ч. 2 ст. 152 ЦК України, акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов подано до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, яка не відповідає за боргами ВАТ «Содовий завод».

Частиною 2 ст. 167 ЦК України передбачено, що держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Як вбачається із частини 3 цієї ж статті Цивільного кодексу України, Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 2 - 3 ст. 81 ЦК України, юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів, відповідно до ст. 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення і правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 152 ЦК України, акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном.

Висновок суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо гарантування державою виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства на спірні правовідносини не поширюється, є законним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до ч. 2 ст. 619 ЦК України, кредитор може пред'явити вимогу в повному обсязі до особи, яка несе субсидіарну відповідальність і такою особою треба вважати Державну казначейську службу України, є безпідставними, оскільки як вбачається із ч. 3 ст. 96 ЦК України, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, основними завданнями Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку і таке інше. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст. 2 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки ч. 1 ст. 4 вказаного вище Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 243/5321/16-ц, який апеляційний суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також, згідно з ч. 1 ст. 176 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи, що між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань, позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, обов'язок відповідача перед позивачем щодо виплати сум, належних від ВАТ «Слов'янський керамічний комбінат», не виникає.

Таким чином, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Посилання позивача на положення статті 619 ЦК України висновків суду не спростовують, оскільки вказані правові норми не розповсюджуються на виниклі правовідносини.

Посилання позивача на гарантії Держави щодо виконання судових рішень, судом першої інстанції обґрунтовано визнано безпідставними з посиланням на те, що на дані правовідносини не поширюються положення Закону України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень».

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовують висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

На підставі ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а позивач ОСОБА_1 має пільги по сплаті судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

О.В. Агєєв

Повне судове рішення складено 15 травня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований