ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3556/19 Справа № 173/2287/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визначення частки у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визначення частки у спільній сумісній власності.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, м. Кам`янське вул. Медична, 3 Дніпропетровської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 28 вересня 2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченого Тітовським С.В,. приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, 27.07.2013 року, житлового будинку під номером АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 та про визначення належної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 частки будинку, АДРЕСА_2 в розмірі Ѕ його частини - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визначення частки у спільній сумісній власності,- скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.1975 року.

25.07.2013 року шлюб між ними було розірвано відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.10).

В період перебування ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , у шлюбі відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999, був придбаний житловий будинок під номером АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1.2 КпШС України, який був чинний на час придбання будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відтак, будинок під номером АДРЕСА_2 був набутий у спільну сумісну власність на той час подружжя

ОСОБА_1. З паспорта ОСОБА_1 вбачається, що 10.12.2004 року він був знятий з реєстраційного обліку за даною адресою та з 16.12.2004 року по теперешний час зареєстрований в АДРЕСА_1 .

27.07.2013 року ОСОБА_5 , склала заповіт, згідно якого все належне їй майно та все те, що буде належати їй на час смерті вона заповіла ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , померла, про цей факт було відомо ОСОБА_1 , так як він був присутнім на похованні дружини та на поминках.

28.09.2016 року ОСОБА_2 , отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме: на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11).

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 про визнання даного свідоцтва про право на спадщину недійним зазначає, що вищезазначений будинок перебував у спільній сумісній власності його та його колишньої дружини, яка не припинилась ні в зв`язку з розірванням шлюбу, ні в зв`язку зі смертю його дружини. Свою частку у спільному майні подружжя він не визначав в зв`язку з тим, що вони з покійною дружиною ніколи не обговорювали питання розподілу майна, ніхто на його часту не претендував і його права не порушувались, порушення його права стали тоді, коли ОСОБА_2 , в 2017 році звернулась з позовом до суду про усунення ним перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Відповідно до ч.1.2 ст.20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.117-118).

Відповідно до положень абз.2 ч.2 ст 73 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати з часу, не пред`явлення позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод в листопаді 2017 році, а дату смерті його колишньої дружини ОСОБА_3 02.08.2013 року, оскільки на дану дату існували обставини про які ОСОБА_1 , навіть як людині, яка не є фахівцем в галузі права, було достеменно відомі.

Окрім того, ОСОБА_1 знав, що після смерти його колишньої дружини відрилась спадщина, яка підлягала успадкуванню спадкоємцями, навіть, якщо позивач не знав про те, що його колишня, покійна дружина склала заповіт на ім`я відповідачки. Проте ОСОБА_1 було достовірно відомо, що після смерті ОСОБА_3 , спадкоємці за законом, а саме : його діти успадкують належне покійній майно і ці обставини неодмінно настануть.

Таким чином з серпня місяця 2013 року до часу подання даного позову ОСОБА_1 сплинув трирічний строк позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя, яке включає і визначення розміру частки, який представник відповідача просить застосувати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення за позивачем права на Ѕ частину домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 звернувся із вищезазначеним позовом зі спливом строку позовної давності.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича