ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/979/19-ц

провадження № 22ц/818/2064/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року в складі судді Ференчук О.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 104 581,52 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати згідно квитанції.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Не погоджуючись з ухвалою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та залишити справу на розгляді у Московському районному суді м. Харкова, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права.

Вважав, що справа має розглядатися за місцем фактичного перебування відповідача, відомості про яке містяться у матеріалах справи, а саме в борговій розписці, з якої вбачається, що він фактично проживає АДРЕСА_1, яка відноситься до територіальної підсудності Московського районного суду м. Харкова.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу судді суду першої інстанції - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що у оскільки в копії паспорта ОСОБА_2 зазначено місце реєстрації по АДРЕСА_1, справа підсудна Лозівському міськрайонному суду Харківської області.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно із пунктом 17 частини першої статті 6 Закону особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Як вбачається з матеріалів справи у проваджені Московського районного суду м. Харкова перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказав місце реєстрації та місце фактичного проживання ОСОБА_2, а саме, місце реєстрації: АДРЕСА_2; місце фактичного проживання - АДРЕСА_1 (а. с. 2).

Із копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що місце його реєстрації - АДРЕСА_1 (а. с.4, зворот).

У борговій розписці ОСОБА_2 зазначив, що станом на 30 липня 2018 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але фактично проживає - АДРЕСА_1 (а. с.6).

Частинами шостою-дев'ятою статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п'яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні відомості, які б свідчили про звернення суду першої інстанції до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_2 або витяг із зазначенням даних з Єдиного державного демографічного реєстру станом на день подачу позову до суду.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції не дотримався вимог, передбачених положеннями частин 5-7 статті 165 ЦПК України, не здійснив представлені процесуальним законом можливості для встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) відповідача та дійшов передчасного висновку щодо передачі цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що при розгляді справи порушено норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, ухвала судді підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2019 року - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 06 травня 2019 року.