Єдиний унікальний номер 243/202/19 Номер провадження 22-ц/804/1247/19

Єдиний унікальний номер 243/202/19
Номер провадження 22-ц/804/1247/19
Головуючий у 1 інстанції Мірошниченко Л.Є.
Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Соломахи Л.І.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу № 243/202/19 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2019 року (суддя Мірошниченко Л.Є.), ухваленого в приміщенні суду в м.Слов`янськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Територіального управління Державної Судової Адміністрації України в Донецькій області (далі ТУ ДСА), про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він ( ОСОБА_1 ) з 1993 року по вересень 2016 року працював на посаді судді Слов`янського міського та Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Був звільнений у зв`язку з поданням заяви про відставку. На підставі вимог Закону України «Про статус суддів» (в редакції яка була чинною станом на 2007 рік), ТУ ДСА України в Донецькій області 07 лютого 2007 року уклало з ним договір позички квартири, за яким ТУ ДСА (позичкодавець) передало у безоплатне користування йому (користувачу) квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Умовами зазначеного договору також передбачалось, що користувач має право, придбати квартиру, яка є предметом цього договору, із знижкою вартості на 50 відсотків за умови перебування на посаді судді не менш як десять років (п.3.1 договору). Враховуючи, що він (позивач) працював на посаді судді з 15.02.1993 року по 20.09.2016 рік, тобто більше десяти років, в травні 2018 року звернувся до відповідача з пропозицією, відповідно до умов договору позички, продати йому, як користувачу, квартиру АДРЕСА_2 із знижкою 50 відсотків.

06.06.2018 року ТУ ДСА в Донецькій області відмовило позивачу в придбанні зазначеної квартири із знижкою 50%.

Вважає зазначене рішення не законним та просив суд зобов`язати позичкодавця за договором позички №2 від 07.02.2007 року - ТУ ДСА України в Донецькій області, виконати умови п.3.1 договору та зобов`язати відповідача продати йому спірну квартиру зі знижкою 50 відсотків. Стягнути з відповідача сплачену ним суму судових витрат.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, зобов`язано відповідача виконати умови п.3.1 договору позички від 07.02.2007 року та продати позивачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 зі знижкою 50 відсотків. Стягнуто з відповідача судовий збір в розмірі 768,40грн.

З даним рішенням не погодився відповідач ТУ ДСА України в Донецькій області та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та не вірним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, затверджений постановою КМУ № 707 від 03.08.2005 року, втратив чинність з 01.01.2011 року на підставі постанови КМУ №1097 від 01.12.2010 року. Ця обставина, а також те, що механізм реалізації права на придбання квартири не було розроблено відповідним органом державної влади, з огляду на вимоги ст.19 Конституції України, позбавляє ТУ ДСА України в Донецькій області законних підстав для відчуження нерухомого майна.

Звертає увагу, що квартира була передана у користування позивачу у зв`язку з призначенням на посаду судді, що є формою забезпечення судді та створення умов для реалізації наданих законом повноважень на посаді судді. Однак, діюче законодавство не передбачає можливості забезпечення суддів у відставці житлом, в тому числі службовим, тим більше отримання державного майна у власність.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, однак даний відзив не може бути прийнято апеляційним судом, оскільки він не підписаний позивачем та ним не надано доказів на підтвердження направлення відзиву відповідачеві по справі, що не відповідає вимогам ст.360 ЦПК України.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.68).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з доказів які містяться в матеріалах справи, а саме договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Панченко А.В. від 15.12.2006 року, що ОСОБА_2 продала, а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області придбало, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано в реєстрі за №3269 (а.с.16, 17).

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області, реєстраційний номер майна 13719815 (а.с.18).

07 лютого 2007 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області уклало з ОСОБА_1 договір позички квартири АДРЕСА_3 за яким ТУ ДСА в Донецькій області (позичкодавець) передає у безоплатне користування ОСОБА_1 (користувачу) квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до п.3.1. зазначеного договору позички, користувач має право придбати квартиру, яка є предметом цього договору, із знижкою його вартості на 50 відсотків за умови перебування на посаді судді не менше як десять років (а.с.6).

З пункту 4.1 договору позички вбачається, що даний договір діє з моменту його підписання і є чинним доки користувач має статус судді (судді у відставці).

Наказом в.о. голови Слов`янського міськрайонного суду №43-к від 20.09.2016 року (а.с.7), Про відрахування зі штату Слов`янського міськрайооного суду Донецької області судді ОСОБА_1 ., останнього відраховано зі штату Слов`янського міськрайонного суду Донецької області згідно Постанови ВР України від 08.09.2016р. №1515-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.7).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 , ТУ ДСА в Донецькій області листом від 06.06.2018 року (а.с.8) відмовило в придбанні квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 із знижкою 50%, обґрунтовуючи це тим, що на час укладання договору позички, був чинним та діяв Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №707 від 03.08.2005 року, який на теперішній час є не чинним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р., ст.126 Конституції України, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. А також на норми Конституції України (ст.21, 22, 58, 64) які закріплюють, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод; конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, суд послався на рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, в якому Суд надав тлумачення словосполученням «звуження змісту та обсягу прав та свобод» та «скасування конституційних прав та свобод», зазначив про необхідність достатнього матеріального забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці, що відповідає Європейській хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року.

Суд першої інстанції також послався на норми Цивільного Кодексу України, а саме ст.ст.626, 628, 629, 651, 827, 831 ЦК та умови укладеного між сторонами договору позички, що є дійсним, і за умовами якого позивач має право на придбання у відповідача спірного нерухомого майна за 50% його вартості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992р. (в редакції чинній станом на лютий 2007р.), а саме ст.44 передбачалось, що не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду або вищого спеціалізованого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку Кабінетом Міністрів України, а суддя іншого суду - відповідними місцевими органами державної виконавчої влади за місцезнаходженням суду. У разі незабезпечення судді благоустроєним житлом у зазначені строки суд за рахунок державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами і передати їх у користування судді. Порядок фінансування судів для цієї мети, а також порядок розрахунків з державним бюджетом органу державної виконавчої влади, який своєчасно не надав судді житло, визначається Кабінетом Міністрів України. Судді мають право на придбання на пільгових умовах жилих приміщень комунального фонду та приміщень, наданих їм в користування в порядку, передбаченому частиною сьомою цієї статті, із знижкою на 50 відсотків їх вартості та на одержання кредитів на індивідуальне і кооперативне житлове будівництво з погашенням наданої позики за рахунок відповідних бюджетів за умови тривалості роботи на посаді судді не менше десяти років.

На виконання вимог Закону Постановою КМУ від 03.08.2005р. №707 було затверджено Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, який втратив чинність 01.01.2011р.

Пунктом 7 Порядку передбачалось, що у разі коли місцевий орган виконавчої влади або Міноборони у шестимісячний строк не забезпечили житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви, за погодженням з Державною судовою адміністрацією або її територіальним управлінням (стосовно судді місцевого суду), може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді.

Пунктом 10 Порядку визначалось, що судді мають право на придбання житла, наданого їм у користування, із знижкою його вартості на 50 відсотків, за умови перебування на посаді не менш як 10 років.

Саме на виконання зазначений вимог Закону та керуючись Порядком, ТУ ДСА України в Донецькій області придбало житло для забезпечення судді та 07 лютого 2007 року уклало з ним договір №2 позички квартири, за умовами якого ТУ ДСА в Донецькій області (позичкодавець) передав у безоплатне користування позивачу (користувачу) квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

За умовами п.4.1 даного договору він діє з моменту його підписання і є чинним доки користувач (позивач по справі) має статус судді (судді у відставці).

Згідно п.3.1. договору позички користувач мас право придбати квартиру, яка є предметом цього договору, із знижкою вартості на 50 відсотків за умови перебування на посаді судді не менш як десять років.

Як правильно послався суд першої інстанції в своєму рішенні, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

За умовами ст.831 ЦК України, якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.

Укладений між сторонами в 2007 році договір позички не суперечив діючому на той час цивільному законодавству, був укладений на забезпечення конституційних гарантій принципу незалежності судді. В подальшому його дійсність не оспорювалась сторонами, зміни до даного договору не вносились. Крім того, відповідачем не заперечується а ні строк дії договору, а ні статус позивача як на час укладення договору позички, так і на час розгляду справи. Доводи відповідача зводяться до відсутності механізму реалізації даного договору загалом та щодо надання житла за таких умов суддям у відставці - зокрема.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 Кодексу передбачено,що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції правильно визначився, що правовідносини між сторонами виникли на підставі і на виконання вимог Конституції України та Закону України «Про статус суддів», за положеннями яких незалежність суддів є невід`ємним елементом їх статусу та професійної діяльності і пов`язана з принципом поділу державної влади та обумовлена необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, дотримання прав людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на грошове утримання та відповідні соціальних гарантій є запорукою належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості, не допускати вплив або втручання у здійснення правосуддя.

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2015 року по справі №21-635а15 дійшов висновку, що статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому - у зв`язку з досягненням відповідного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Тому доводи апеляційної скарги про те, що житло надавалось позивачу у зв`язку з виконанням обов`язків судді, але на даний час діюче законодавство не передбачає можливості забезпечення суддів у відставці житлом, в тому числі і службовим колегія суддів вважає необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Порядок забезпечення житлом суддів втратив чинність 01.01.2011 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.2010 №1097 «Про внесення змін до актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності судів та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», іншого нормативного акту, що регулює дані правовідносини на даний час не має, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України законом не надано повноважень щодо продажу житла, яке знаходиться у них на балансі, суддям, а діючим законодавством України не передбачено право суддів на придбання такого житла, колегія суддів також вважає необґрунтованими враховуючи наступне.

Статтями 21, 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Діючим Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р., а саме п.8 ч.4 ст.48 визначено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Також слід наголосити, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий суд. Однією зі складових даного права, як це визначив в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, є принцип правової визначеності. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити чітку процедуру врегулювання питання порядку забезпечення суддів (втому числі суддів у відставці) житлом, що сприяло б юридичній визначеності у спірних правовідносинах, то позивач не повинен нести негативні наслідки вказаної бездіяльності і вони мають покладатися саме на державу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №819/1249/17.

Крім того, позиція ТУ ДСА про те, що діючим законодавством не передбачено можливості забезпечення суддів у відставці житлом, в тому числі службовим, суперечить Положенню про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, затвердженої наказом Голови ДСА України 22.12.2017 № 1122, пунктом 3 Розділу VI якого передбачено, що не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у ст.125 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідна норма Житлового кодексу до категорії таких осіб відносить осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таки чином, оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Ю.М. Мальований

Л.І. Соломаха

Повне судове рішення складено 16 травня 2019 року.

Головуючий суддя: О.В. Агєєв