ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
23 травня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Куценко Т.Р.
суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.
при секретарі - Синенко Є.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Держави України в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
15 січня 2018 року позивач додатково обґрунтував свій позов, посилаючись на фактичні дані, на кримінально-процесуальні аспекти правовідносин, на конституційні та міжнародно-правові аспекти, включно з більш ретельним обґрунтуванням розмірів матеріальної та моральної шкоди.
Ухвалою від 15 січня 2018 року суд задовольнив клопотання позивача й виключив з числа представників відповідача УСБУ в Дніпропетровській області, Прокуратуру Дніпропетровської області, Головне Управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області, КЗ «Дніпропетровська обласна психіатрична лікарня» та залишив представником відповідача Міністерство юстиції України.
Ухвалою від 2 лютого 2018 року суд частково задовольнив клопотання представника відповідача Міністерства юстиції України про заміну представника відповідача на Міністерство внутрішніх справ України та Державну казначейську службу України, залучив до участі в справі Державну казначейську службу України та Департамент Державної виконавчої служби в України в якості третіх осіб.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
В апеляційній скарзі Держава Україна в особі Міністерства юстиції України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
У зв`язку з відсутністю ухвалення процесуальних рішень по заяві позивача від 29 липня 2009 року до УСБУ в Дніпропетровській області та по заявам до органів МВС про злочини позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ зі скаргами на порушення відповідними органами положень ст. 97 чинного на той час КПК України, якими розгляд органами дізнання заяви про злочин, передбачав ухвалення постанови про порушення або відмову у порушенні кримінальної справи. Ці скарги подавалися позивачем до суду за правилами КПК України.
За результатами розгляду цих скарг місцевим судом неодноразово ухвалювалися постанови про відмову в їх задоволенні, зокрема на підставі відсутності компетенції суду розглядати такі скарги.
Крім того, при дослідженні листування позивача з Конституційним Судом України стосовно розгляду конституційного звернення позивача щодо надання тлумачення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України встановлено, що позивач своє одне й те саме конституційне звернення направляв до Секретаріату Конституційного Суду України тричі. Першого та другого разу це звернення позивачу було повернуто ОСОБА_3 на підставі його невідповідності, на думку Секретаріату, вимогам до такого звернення, включно з вимогами ухвал Конституційного Суду України.
Надсилаючи конституційне звернення втретє, позивач супроводив його заявою від 25.08.09, в якій ретельно, виходячи, крім іншого, зі своїх власних юридичного досвіду, тлумачення правових понять і правового стану в державі, доводив помилковість відповідних думок Секретаріату, ухвали Конституційного Суду України від 08.05.1997 №14-у/1997.
Як вбачається з відповіді заступника Голови Верховного суду України від 02.11.2009 на запит судді-доповідача Конституційного Суду України, правова позиція позивача була прямо протилежною позиції Верховного суду України, зокрема, викладеній у Постанові Пленуму Верховного суду України від 24.10.08 № 12.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року у справі № 1 7/2010 звернення позивача було задоволено, суд надав тлумачення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України відповідне правовій позиції позивача.
Ухвалою Конституційного Суду України від 20 липня 2010 року № 49-у/2010 Конституційний Суд України рекомендував Верховному суду України привести його Постанову Пленуму від 24.10.08 № 12 у відповідність до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року.
Ці обставини визнані судом загальновідомими та мають істотне значення для оцінки особистості позивача; зусиль, які він докладав для повернення до звичного життя; внеску позивача в забезпечення конституційної норми стосовно «верховенства права» в державі й, крім того, важливі для даної справи, оскільки заяву від 25 серпня 2009 року позивач готував та направив до Конституційного Суду України між першою та другою примусовою госпіталізацією, коли його вже переслідувала міліція.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем своїх позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.
Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.
Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи, продовження порушень прав позивача щодо незаконного позбавлення його свободи, численних порушень інших його прав вже після звернення позивача 29 липня 2009 року до УСБУ в Дніпропетровській області могли бути підставою для відшкодування йому матеріальної та/або моральної шкоди за умови їх наявності та доведеності.
Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено
відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону"Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як
відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Згідно ч. 1 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені норми та не вирішив питання щодо заміни відповідача на належного або залучення в якості співвідповідача, в порядку ст. 51 ЦПК України, Державної казначейської служби України, яка залучена до справи в якості третьої особи.
Крім того, відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків щодо обставин справи не пов`язаних із встановленням належності відповідача.
Проте, ухвалюючи рішення, суд не звернув увагу на вищенаведені положення закону та стягнув кошти з Державного бюджету України, розпорядником яких фактично є Державна казначейська служба України, яка є третьою особою у справі.
Відповідно до норм ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, виключено можливість суду апеляційної інстанції скасувати рішення у разі не залучення особи до участі у справі і вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки такої особи, з направленням справи на новий розгляд.
При цьому, апеляційний суд законодавчо не наділено правом скасувати рішення, після чого, залучивши на стадії апеляційного провадження таку особу до участі у справі, вирішити спір відносно її прав, оскільки відповідно до норм процесуального закону така особа має права й обов`язки при розгляді справи в суді першої інстанції, які порушуються у разі відсутності участі її в цій інстанції.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У зв`язку з цим висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є передчасними, оскільки рішення суду ухвалене без залучення належного відповідача.
Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що не позбавляє ОСОБА_1 права звертатися з відповідним позовом, залучивши до участі у справі Державну казначейську службу України, в якості відповідача, у передбачений законом спосіб та порядок.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Держави України в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Т.Р. Куценко

Е.Л. Демченко

М.О. Макаров