КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6448/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/15415/16-ц

16 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,-

в с т а н о в и в:

12 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому належить на праві власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками спірної квартири є відповідачіОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Користуватися своєю часткою майна він не має змоги, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди, що підтверджується його зверненням з заявою до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою з боку відповідачів.

На неодноразові прохання усунути перешкоди у користуванні частиною спірної квартири, яка йому належить на праві приватної спільної часткової власності, зі сторони відповідачів ніякої відповіді так і не надійшло.

На підставі наведеного та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 05 липня 2017 року просив суд зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні 1/3 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні 1/3 частиною житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що за життя їхнього батька ОСОБА_4 позивач не турбувався про нього, не спілкувався з ним. Батько знаходився на його з братом ОСОБА_5 утриманні.

Звертав увагу на те, що частка позивача в квартирі є незначною та становить приблизно 5,7 кв.м. жилої площі, а тому повноцінне володіння та користування позивачем 1/3 часткою квартири є неможливим і відмова у вселенні його в квартиру не може завдати істотної шкоди інтересам позивача. Крім того, зазначена частка однокімнатної квартири не може бути виділена в натурі.

Зазначив, що з урахуванням характеру їхніх відносин з позивачем, спільне проживання у даній квартирі є неможливим, згоди із позивачем щодо користування квартирою вони дійти не можуть.

Також просив суд взяти до уваги ту обставину, що позивач у спірній квартирі ніколи не проживав. У квартирі мешкає він зі своєю дівчиною.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи їх відсутність.

Представник ОСОБА_2 адвокат Редевич Оксана Миколаївнасудовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 серпня 2014 року за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 визнано право власності, зокрема, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . (а.с.5-8)

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію прав власності № 33704412 від 16.02.2015 року вбачається, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 .(а.с. 4)

Відповідачу ОСОБА_1 належить1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.07.2016 року, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію прав власності № 93383476 від 01.08.2017 року. (а.с. 80)

Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.07.2016 року виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію прав власності № 93383476 від 01.08.2017 року. (а.с. 81)

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він не має змоги користуватися своєю часткою майна, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди, у зв`язку з чим просив суд зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути йому перешкоди в користуванні його 1/3 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його вселення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

При цьому відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту порушеного права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Факт чинення позивачу перешкод у користуванні житлом підтверджується зверненням останнього з заявою до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві. (а.с.77,79)

На спростування зазначеного будь-яких доказів з боку відповідачів суду не надано.

Колегія суддів вважає, що звернення позивача до правоохоронних органів щодо чинення йому відповідачами перешкод у користуванні спірною квартирою саме по собі свідчить про обґрунтованість вимог про усунення перешкод у користуванні житлом.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося в суді апеляційної інстанції, позивач не має ключів від спірної квартири, власником 1/3 частини якої він є, відповідачі заперечують проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до нього позивачу не надають.

Апелянтом не надано доказів на спростування того, що позивач має вільний доступ до квартири, як на час звернення до суду з даним позовом, так і на час розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної скарги. Також не надано доказів передачі позивачу, який є співвласником вказаної квартири, ключів від вхідних дверей квартири.

За таких обставин, судом вірно встановлено, що своїми діями відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є .

Доводи апеляційної скарги про те, що за життя їхнього батька ОСОБА_4 позивач не турбувався про нього, не спілкувався з ним, і батько знаходився на утриманні виключно відповідачів, колегія суддів відхиляє, так як вони не мають правового значення для розгляду даної справи, в межах якої вирішується питання щодо усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Факт набуття позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири підтверджений належними доказами та відповідачами не оспорюється.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що відмова у вселенні позивача в квартиру не може завдати істотної шкоди його інтересам, оскільки його частка в квартирі є незначною й повноцінне володіння та користування позивачем 1/3 часткою квартири є неможливим, так як ОСОБА_2 належить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , вказана частка квартири, у порівнянні із частками інших співвласників даної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яким також належить по 1/3 частині квартири, не може бути визначена як незначна і за приписами зазначених вище норм національного та міжнародного законодавства власник не може бути протиправно позбавлений чи обмежений у здійсненні ним права власності.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи апелянта про неможливість спільного проживання в однокімнатній квартирі в якій він мешкає разом зі своєю дівчиною, а також те, що позивач у спірній квартирі не проживав до отримання частки квартири у спадщину, оскільки як встановлено, позивач є таким же співвласником спірної квартири, як і відповідачі, між сторонами існує конфлікт щодо користування квартирою, який має тривалий характер, між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням, у зв`язку з цим позивач не має можливості мешкати в спірній квартирі через перешкоди, які створюються відповідачами, а тому порушене право позивача, як власника майна, на користування цим майном, вірно захищено судом.

Встановивши, що позивач є власником 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі неправомірно чинять йому перешкоди у користуванні вказаним майном, що не заперечується самими відповідачами, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні 1/3 частини житлового приміщення - АДРЕСА_1 шляхом його вселення у дану квартиру.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: