Справа № 350/947/18
Провадження № 22-ц/4808/293/19
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сливківської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення сільської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене суддею Максимівим О.В. 17 грудня 2018 року в с-щі Рожнятів Івано-Франківської області, повний текст якого складено 26 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав позов до Сливківської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення сільської ради.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Сливківською сільською радою виділено йому у користування земельну ділянку у АДРЕСА_1, яка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_3 За час користування, розміри його земельної ділянки зменшились, оскільки сусідами, в тому числі і відповідачем, захоплено у користування частину його земельної ділянки, в результаті чого позбавлено доступу до цієї земельної ділянки та можливості виготовити технічну документацію на земельну ділянку для її приватизації.

Рішенням одинадцятої сесії третього демократичного скликання Сливківської сільської ради від 07.07.2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» Сливківська сільська рада вирішила закріпити за ОСОБА_3 присадибні земельні ділянки, до складу яких увійшла і ділянка в урочищі «Забудова» площею 0,1525 га.

На підставі зазначеного рішення відповідач ОСОБА_3 провів незаконну приватизацію земельної ділянки, частина якої належить йому, тобто позивачеві.

Також у матеріалах Сливківської сільської ради наявні деякі розбіжності у зазначенні площі земельної ділянки ОСОБА_3 Так, відповідно до довідки Сливківської сільської ради від 17.02.2009 року, площа належної йому земельної ділянки, яка межує з земельною ділянкою ОСОБА_3 становить 0,2274 га. Проте актом комісії Сливківської сільської ради від 27.07.2012 року встановлено розбіжності в плані забудови земельної ділянки та в натурі на даний час відносно зйомок на приватизацію землі ОСОБА_3 В плані забудови відстань від точки Б до точки Е становить 20 м, а на експлікації, зйомці ця відстань становить 22 м, від точки А до точки В на плані забудови становить 45 м, а на зйомці 48,82 м, від точки А до точки Б на плані забудови становить 15 м, а на зйомці 23,22 м. У акті також встановлено, що розбіжності між планом земельної ділянки під забудову будинку, в якому зараз проживає ОСОБА_3, та розмірами в натурі виникли за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 і площа її складає 0,0395 га. Розбіжності є і в довідці № 94, виданій Сливківською сільською радою 17.02.2009 року, в якій зазначено, що за ОСОБА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,2274 га та експлікацією земельної ділянці ОСОБА_1, в якій зазначена площа 0,2178 га, тобто різниця становить 0,0096 га. Заїзд до земельної ділянки ОСОБА_1 відсутній.

Про наявність оспорюваного рішення стало відомо в процесі розгляду його позовної заяви про визнання недійсним та скасування рішення Сливківської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 27 травня 2010 року щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну власність, яка розташована по вул. Шевченка в с. Сливки Рожнятівського району площею 0,1443 га, а тому просив поновити строк звернення до суду і визнати недійсним та скасувати рішення Сливківської сільської ради від 07.07.2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» в частині закріплення земельних ділянок за громадянином ОСОБА_3

Рішенням Рожнятівського районного суду від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог. (а.с.171-176)

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам, викладеним у рішенні суду.

Зазначає, що судом не взято до уваги, розбіжності, зазначені у акті комісії Сливківської сільської ради від 27.07.2012 року, довідці Сливківської сільської ради від 17.02.2009 року №94 та експлікації земельної ділянки, а також той факт, що станом на 1992 рік земельні ділянки ОСОБА_3 не надавались, оскільки надавались вони попередньому користувачу ОСОБА_4, про що свідчить заява ОСОБА_3 від 18.06.2000 року. Судом не враховано, що відповідно до статей 19,22 Земельного кодексу України (в редакції від 06.04.1999 року) земельні ділянки надавались у користування, а не закріплялись і право власності або право користування виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі.

Висновок суду про те, що позивачем не надано жодних доказів щодо порушення його прав чи інтересів щодо користування земельною ділянкою саме внаслідок прийняття Сливківською сільською радою рішення від 07.07.2000 року є неправильним, оскільки акт комісії сільської ради від 27.07.2012 року та рішення, яким акт затверджено, встановлюють факт порушення права ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою через відсутність заїзду, а також неможливість виготовлення технічної документації та належним чином набути право власності. Дані обставини підтверджуються численним листами та зверненнями, рішеннями сільської ради, яка не вирішує дане питання.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.182-184).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги голова Сливківської сільської ради подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на необґрунтованість, безпідставність та надуманість доводів апеляційної скарги.

Зазначає, що приватизація земельної ділянки та нерухомого майна здійснювалась ОСОБА_3 у встановленому порядку відповідно до вимог чинного на той час законодавства. У правовстановлюючих документах відповідача ОСОБА_3 належним чином здійснено заміри земельної ділянки в натурі та господарських будівель відповідним компетентним державним органом. Так, рішенням Сливківської сільської ради від 22.05.1993 року ОСОБА_3 передано у приватну власність землю для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, актом від 25.05.2010 року встановлено межі суміжного користування. Пізніше на підставі рішення Сливківської сільської ради від 25.05.2010 року ОСОБА_3 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку. Тим більше, відповідно до рішення Сливківської сільської ради від 07.07.2000 року в урочищі «Забудова» за ОСОБА_3 закріплено 0,1525 га, а фактично приватизовано 0,1443 га.

Крім того, не відповідає дійсності посилання апелянта на відсутність доступу (заїзду) до земельної ділянки, оскільки рішенням сільської ради від 21.02.2010 року вирішено влаштувати заїзд з південної сторони, однак позивач від влаштування такого заїзду відмовився. Ще один варіант влаштування заїзду зі сторони урочища «Заріка» можливий через сервітут інших землевласників.

Просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (193-195).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов'язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що рішенням Сливківської сільської ради від 22 жовтня 1993 року «Про передачу земель у приватну власність» передано у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 землю для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,5156 га (додаток №1 п.40). (а.с. 86-88, 126).

За заявою ОСОБА_3 від 18.06.2000 року рішенням Сливківської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» за ОСОБА_3 закріплено присадибні земельні ділянки в урочищах: «Заріка» - 0,0407 га та 0,03 га, «Солониця» - 0,2887 га, «Забудова» - 0,1525 га, сінокіс в урочищі «Велика турва» - 0,37 га, «Підгора» - 0,10 га. Зі змісту вказаного рішення даними земельними ділянками до дня смерті користувалася ОСОБА_4 (а.с.89-90, 92, 131)

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.08.2008 року і витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.09.2009 року (а.с.122,124).

Згідно акту встановлення межі суміжного користувача ОСОБА_3 від 25.05.2010 року за результатами проведення обстеження земельної ділянки площею 0,1465 га комісія дійшла висновку про можливість передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд без підпису суміжного землекористувача. При встановленні даної межі комісія користувалася даними земельно-облікових документів сільської ради та планом забудови ОСОБА_3 (а.с.25)

Рішенням Сливківської сільської ради від 27.05.2010 року затверджено акт встановлення межі суміжного користування ОСОБА_5 від 25.05.2010 року. (а.с.34)

На підставі рішення Сливківської сільської ради від 27.05.2010 року, ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1443 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибну земельну ділянку), яка розташована по АДРЕСА_1, про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 01 001 0164 площею 0,1443 га (а.с. 123, 138).

У плані меж земельної ділянки ОСОБА_5 відображено опис меж, а саме: А-Б землі сільської ради, Б-В землі ОСОБА_6, В-Г землі ОСОБА_1, Г-А землі загального користування (спільний заїзд) (а.с.123-зворот)

З копії будівельного паспорта вбачається, що позивачеві ОСОБА_1 у 1989 році рішенням Рожнятівської районної ради надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 0,08 га в с. Сливки Рожнятівського району Івано-Франківської області (а.с.109-118).

Як вбачається з витягу з рішення одинадцятої сесії першого скликання Сливківської сільської ради від 22 жовтня 1993 року «Про передачу земель у приватну власність», ОСОБА_1 було передано у приватну власність землю для ведення особистого підсобного господарства у розмірі 0,5877 га (а.с.65, 86-88).

За ОСОБА_1 було закріплено присадибні земельні ділянки в населеному пункті розміром 0,16 га та в урочищі «Лази» - 0,35 га, про що свідчить архівний витяг з рішення восьмої сесії другого демократичного скликання Сливківської сільської ради від 15 травня 1996 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних земельних ділянок» (а.с.38).

З архівного витягу з рішення третьої позачергової сесії четвертого демократичного скликання Сливківської сільської ради від 27.10. 2002 року «Про надання права власності на землю», ОСОБА_1 надано право власності на земельну ділянку розміром 0,0402 га, яка знаходиться в с. Сливки та прилягає до його земельної ділянки (а.с.37).

З архівного витягу РДА від 15.07.2009 року з рішення Сливківської сільської ради від 15.05.1996 року встановлено, що закріплено присадибні земельні ділянки в населеному пункті розміром 0,16 га та в урочищі «Лази»-0,35 га за ОСОБА_1, якими до дня смерті користувалась ОСОБА_7 (а.с.38)

Для встановлення заїзду до своєї земельної ділянки ОСОБА_1 звертався до Сливківської сільської ради, у зв'язку з чим Сливківською сільською радою 27 червня 2008 року йому надано відповідь про те, що сім'я ОСОБА_3 користується присадибною земельною ділянкою площею 0,1525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд більше 50 років. ОСОБА_3 присадибною земельною ділянкою користується з 07.07.2000 року. До цього часу присадибна земельна ділянка належала померлій тещі ОСОБА_4 на підставі рішення Сливківської сільської ради від 22.10.1993 року відповідно до плану забудови, виданого в 50-х роках на ім'я її померлого чоловіка. (а.с.31)

Можливими варіантами заїзду ОСОБА_1 до його земельної ділянки можуть бути: через присадибну ділянку ОСОБА_8 при умові обміну частини її земельної ділянки за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 або встановлення земельного сервітуту при добровільній згоді землекористувача; аналогічна ситуація складається з ОСОБА_3, який межує з північної сторони з земельною ділянкою ОСОБА_1 Встановлення заїзду через присадибну земельну ділянку ОСОБА_3 за господарською будівлею неможливо, так як на вказана частина земельної ділянки засаджена фруктовими деревами і згоди землекористувача на встановлення такого заїзду немає. Про наведене свідчить акт Сливківської сільської ради, затверджений Сливківською сільською радою 03 квітня 2008 року. (а.с.28)

Згідно відомостей із погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки станом на 01 січня 1994 року після проведення інвентаризації землі в 1993 році за позивачем обчислювались: всього землі - 0,5817 га, в тому числі: під будівлями - 0,03 га, ріллі - 0,5517 га. Згідно запису у погосподарській книзі №1 за 2006 - 2010 роки станом на 01 січня 2008 року за ним обчислюється всього землі: 0,79 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,18 га, ріллі - 0,61 га, про свідчить довідка Сливківської сілької ради від 19.05.2008 року. (а.с.32)

Рішенням Сливківської сільської ради від 21.02.2010 року вирішено влаштувати заїзд до присадибної земельної ділянки ОСОБА_1 , довжиною 15,1 м, шириною 3,5 (площа заїзду - 0,0053 га), за рахунок присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 за умови компенсації рівновеликої площі по межі між присадибними земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з південної сторони по довжині 45,32 м за письмовою згодою сторін. (а.с.60-зворот)

У акті комісії Сливківської сільської ради 27.02.2012 року зазначено, що розбіжності між планами земельної ділянки під забудову та будинку, в якому проживає ОСОБА_3 та розмірами в натурі виникли за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 і площа її складає 0,395 га. Розбіжності є і в довідці, виданій Сливківською сільською радою від 17.02.2009 року №94, в якій зазначено , що ОСОБА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,2274 га та експлікацією земельної ділянки ОСОБА_1, в якій зазначена площа 0.2178 га. Різниця складає 0,0096 га. У ОСОБА_1 заїзд до його земельної ділянки відсутній (а.с.7-8)

Рішенням Сливківської сільської ради від 28.08.2012 року затверджено акт земельної комісії від 27.07.2012 року. (а.с.9)

З відповіді відділу містобудування та архітектури Рожнятівської РДА від 21.01.2014 року на звернення ОСОБА_1 з приводу приватизації земельної ділянки та розширення заїзду повідомлено про те, що ОСОБА_3 приватизував свою земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку згідно плану забудови земельної ділянки. Щодо приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 рекомендовано у відділ для погодження технічної документації на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.2472 га, хоча згідно будівельного паспорта, виданого ОСОБА_1 в 1989 році площа земельної ділянки становила 0.0800 га і розширення існуючого заїзду з його сторони передбачено 3 м. Існуючий заїзд з проектним розширенням використовується для заїзду до будинковолодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_1 із земельної ділянки, яка надана ОСОБА_1 для ведення ОСГ. (а.с.66)

З матеріалів справи встановлено, що у 2010 році ОСОБА_3 виготовлено землевпорядну технічну документацію на земельну ділянку, площею 0,1443 га та відповідач набув права власності на цю земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позовові суд виходив з положень ст.ст.125, 126, 116 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановивши, що відповідач ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку площею 0,1443 га, що розташована в АДРЕСА_1 тобто меншого розміру ніж зазначено у рішенні Сливківської сільської ради від 07.07.2000 року, позивач не надав жодних доказів, на підставі яких суд міг би дійти висновку про те, що у відповідача на даний час існують перешкоди для набуття права власності на земельну ділянку передану йому вищезазначеними рішеннями, і цими перешкодами є саме факт набуття ОСОБА_3 права власності на землю та отримання державного акта про право власності, дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З таким висновком погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

За змістом статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Права власників земельних ділянок закріплені положеннями частини першої статті 90 ЗК України, а в силу частини 2 зазначеної статті порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує захист прав на землю, тобто наявних у особи і дійсних прав на землю, зареєстрованих у встановленому законом порядку, а також встановлює способи такого захисту.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Згідно положенням частини першої статті 321 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі статті 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном.

Встановлено, що предметом спору є визнання недійсним рішення Сливківської сільської ради від 07.07.2000 року.

На час прийняття рішення Сливківською сільською радою від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних ділянок» діяв Земельний Кодекс України від 18.12.1990 року, який втратив чинність з 01.01.2002 року.

Відповідно до частин 3 та 4 ст. 6, статей 4 та 7 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на прийняття оспорюваного рішення) Ради народних депутатів розпоряджаються землею, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Так, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу (ч. 4 ст. 17 ЗК України 1990 року).

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). До клопотання додаються матеріали, що обґрунтовують розмір земельної ділянки, обчислений відповідно до вимог частини шостої статті 5 цього Кодексу (ч. ч. 5, 9 ст. 17 ЗК України 1990 року).

Положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 №10 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.02.1993 за № 7 у приватну власність, громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва. Передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян.

Згідно п.7 розділу 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 №15 «Про ведення державного земельного кадастру» до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

В силу ч.1 ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, у Земельному Кодексі України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов'язкового настання двох умов; 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

З 01.01.2002 року набрав чинності Земельний Кодекс України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III, відповідно у п. 1 Перехідних положень (Розділ X) якого визначено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

На час набрання чинності цим кодексом положеннями ст.ст. 125 ч. 1 та 126 було регламентовано, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Надалі, з набранням чинності змін до ст.ст. 125 та 126 ЗК України виникнення права на земельну ділянку пов'язується з державною реєстрацією цих прав.

Позивач не представив суду доказів, що на підставі оспорюваного рішення сільської ради встановлювалися межі земельної ділянки, закріпленої за відповідачем, або виготовлялася будь-яка землевпорядна документація, яка б свідчила, що земельна ділянка, закріплена за відповідачем накладалася на земельну ділянку, передану позивачу.

Із тексту оспорюваного позивачем рішення від 07.07.2000 року встановлено, що за відповідачем було закріплено п»ять земельних ділянок різної площі.

Оцінюючи усі у сукупності докази, наявні у матеріалах справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем оспорюється фактично площа та конфігурація земельної ділянки, переданої відповідачу у власність згідно рішення Сливківської сільської ради від 27 травня 2010 року (а.с.138), яке послужило підставою для видачі правовстановлюючого документа - державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки позивач вважає, що він мав право на частину земельної ділянки, переданої відповідачу.

Отже, позивач не навів достатніх доказів, що оспорюваним рішенням Сливківської сільської ради від 07 липня 2000 року «Про заяви громадян на вилучення та закріплення присадибних ділянок» порушені його права.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський