Справа № 344/7641/18
Провадження № 22-ц/4808/516/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 10 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12.11.2010 року між нею та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 . Однак, останнім часом стосунки між подружжям погіршилися, зникли взаєморозуміння та взаємоповага, стали частими сварки.

На даний час позивач та відповідач проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Майнових спорів між ними немає. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем.

З огляду на наведене просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.12.2018 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12.11.2010 року в Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис №1783, розірвано. Малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.01.2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 10.12.2018 року у даній справі залишено без задоволення.

26.02.2019 року ОСОБА_1 на дане рішення подав апеляційну скаргу, вважає рішення постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що розгляд справи судом першої інстанції було здійснено в його відсутності, судом не з`ясовано причин неявки відповідача в судове засідання, що позбавило його можливості надати суду докази та навести доводи.

Вважає, що при наявності у сторін малолітньої дитини суд мав би визнати явку сторін обов`язковою та встановити дійсні обставини, які дають підстави для розірвання шлюбу.

Також вважає, що позивач не навела достатньо переконливих та беззаперечних доказів того, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, інтересам подружжя в цілому чи їхній неповнолітній дитині.

При ухваленні рішення про розірвання шлюбу суд залишив доньку проживати з матір`ю, хоча такої вимоги взагалі заявлено не було.

Просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10.12.2018 року та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

В судове засідання апеляційного суду апелянт повторно не з`явився, подав до суду заяву про розгляд апеляційної скарги у його відсутності. Зазначив, що ним були зроблені спроби зберегти сім`ю.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 листопада 2010 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис №1783, що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб від 23.05.2018 року серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Від подружніх відносин ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_3 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.04.2015 року (а.с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують сімейних відносин, шлюб існує формально, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України).

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 111 СК України також передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 7 ст. 240 ЦПК України встановлено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначила, що їхнє з чоловіком спільне життя не склалось, на даний час вони разом не проживають, примирення із відповідачем вона не бажає, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим.

Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було неправомірно проведено розгляд справи в його відсутності, що позбавило його можливості надати суду докази та навести доводи, а позивач не навела достатньо переконливих та беззаперечних доказів того, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, інтересам подружжя в цілому чи їхній неповнолітній дитині, не заслуговують на увагу, оскільки позов ОСОБА_2 було пред`явлено 05.06.2018 року, розгляд справи неодноразово відкладався, відповідач був повідомлений про розгляд справи на 30.10.2018 року та 27.11.2018 року, про що свідчать його особисті підписи. Таким чином протягом тривалого часу йому було достовірно відомо про розгляд в суді справи про розірвання шлюбу.

Апеляційне провадження по даній справі було відкрито 18.03.2019 року, 22.04.2019 року судове засідання відкладалося апеляційним судом у зв`язку з відповідним клопотанням відповідача, однак станом на час розгляду справи суду не надано доказів того, що між сторонами має місце примирення з метою збереження шлюбу. У своїй заяві від 14.05.2019 року ОСОБА_1 зазначає, що він робив спроби зберегти сім`ю, надалі просить слухати справу у його відсутності.

Що стосується твердження відповідача про те, що при ухваленні рішення про розірвання шлюбу суд безпідставно залишив доньку проживати з матір`ю, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

При цьому доказів того, що між сторонами існує спір щодо місця проживання їхньої малолітньої дитини суду представлено не було.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко