Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/2037/18

Провадження № 2/440/661/2019

07 травня 2019 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Кос І. Б.

за участю

секретаря судового засідання Дутка С.І.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

20 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із цим позовом. Просить стягнути із відповідача ОСОБА_3 заборгованість в сумі 11000 євро, що на день звернення до суду згідно офіційного курсу НБУ становить 361 151,24 грн., а також просив стягнути з відповідача судові витрати.

В обгрунтування заявленого позову позивач ОСОБА_1 покликається на те, що 06.02.2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було обумовлено продаж автомобіля «Mersedes Benz Vito», номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 за 11000,00 євро. Вказаний автомобіль належав брату відповідача ОСОБА_4, що був номінальним власником вказаного транспортного засобу. Саме 06.02.2017 року сторони в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 погодили продаж вищевказаного автомобіля за погодженою ціною. Такий продаж було оформлено розпискою відповідача, згідно якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 11000,00 євро. Крім того, ОСОБА_4 оформив на користь позивача нотаріально посвідчену довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Кушинською Л.Я. від 06.02.2017 року за № 63, в силу якої у позивача виникли усі права щодо володіння, користування та розпорядження вищевказаним транспортним засобом. Згаданим автомобілем позивач володів і користувався до 12.11.2017 року, оскільки цього дня його у нього вилучено на пропускному пункті «Доманове» Ратнівського району Волинської області в рамках кримінального провадження № 0003549 від 25.08.2017 року та арештовано згідно ухвали Залізничного районного суду м. Львова. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08.06.2018 року, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та витребувано від ОСОБА_1 спірний транспортний засіб, передавши його ОСОБА_7 Зокрема вказаним судовим рішенням було встановлено, що саме ОСОБА_7 на підставі технічного паспорта НОМЕР_6 являється дійсним власником спірного автомобіля, який вибув із володіння останньої поза її волею. Оскільки відповідач ОСОБА_3 отримав грошові кошти від позивача ОСОБА_1 в сумі 11000,00 євро без достатньої правової підстави, ураховуючи відсутність у відповідача жодних прав на спірний автомобіль, який в подальшому витребувано від позивача та передано його дійсному власнику ОСОБА_7, відсутність у відповідача права на отримання зазначених грошових коштів у позивача та неповернення відповідачем указаних коштів, просив задовольнити заявлений позов.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, виходячи із вищевказаних доводів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав повністю, повідомивши про те, що між сторонами на даний час досягнута домовленість щодо добровільного відшкодування відповідачем суми грошових коштів, що є предметом даного цивільного спору.

Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши матеріали та зясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами пятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено, що 06 лютого 2017 року між позивач ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було обумовлено продаж автомобіля «Mersedes Benz Vito», номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, що належав брату відповідача ОСОБА_4. Вищевказаний продаж транспортного засобу сторони по цій справі обумовили за ціною у розмірі 11000,00 євро.

Наведені фактичні обставини визнаються учасниками справи, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання сторонами по даній цивільній справі.

06 лютого 2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11000 євро за автомобіль НОМЕР_3, що підтверджується письмовою розпискою відповідача ОСОБА_3 від 06.02.2017 року та не оспорюється сторонами по цій справі.

Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду повідомив, що є товаришем позивача та допомагав йому у придбанні вищезгаданого автомобіля, який вони знайшли через веб-сайт «Авторіа» із оголошеною ціною в розмірі 11000 євро. Так в лютому 2017 році вони приїхали в місто Буськ до відповідача, де оглянули цей транспортний засіб, а сторони по справі дійшли згоди щодо його придбання у відповідача. Зокрема сторони оформили продаж автомобіля, де ОСОБА_1 передав грошові кошти в розмірі 11000 євро, а ОСОБА_3 написав розписку в присутності допитаного судом свідка.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08.06.2018 року, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та витребувано від ОСОБА_1 спірний транспортний засіб, передавши його ОСОБА_7 Зокрема вказаним судовим рішенням було встановлено, що саме ОСОБА_7 на підставі технічного паспорта НОМЕР_6 являється дійсним власником спірного автомобіля, який вибув із володіння останньої поза її волею.

Оскільки вищезазначені обставини були встановлені щодо позивача по даній справі судовим рішенням, що набрало законної сили, що не оспорюються учасниками справи, а тому в силу вимог ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи із змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, відповідно до вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відтак, суд вважає, що відповідач отримав у позивача грошові кошти без достатньої правової підстави за майно (автомобіль), який йому не належав, а тому зобов'язаний повернути позивачу отримані грошові кошти.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими і такими, що підлягають до часткового задоволення, оскільки також визнання цього позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Разом із тим, суд вважає, що оскільки статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня, а відповідно до статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 11000 євро, що на день звернення позивача до суду згідно офіційного курсу НБУ (1 євро дорівнює 32,81 грн.) станом на 20.09.2018 року становить 360 910,00 грн.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 43, 49, 76-80, 81, 82, 89, 206, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 99, 192, 387, 1212 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків НОМЕР_4, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків- НОМЕР_5, АДРЕСА_2) заборгованість у сумі 11 000,00 євро, що на день звернення до суду згідно офіційного курсу НБУ станом на 20.09.2018 року становить 360 910,00 грн. (триста шістдесят тисяч дев"ятсот десять гривень 00 копійок).

Апеляційну скарга на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 14.05.2019 року

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_3, АДРЕСА_1.

Суддя: І. Б. Кос