КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4039/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 363/1537/17

30 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рудюка О.Д., у цивільній справі за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянки та витребування земельних ділянок,-

в с т а н о в и в:

21 квітня 2017 року Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що Києво-Святошинською місцевою прокуратурою в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000360 встановлено, що рішенням Новопетрівської сільської ради №305/1 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,2401 га на масиві « Лазарів Сад » с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2401 га з кадастровим номером НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому, ОСОБА_1 відчужив частину спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки №3793 від 26.12.2012 року.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 земельна ділянка площею 0,0323 га з кадастровим номером НОМЕР_4 для ведення особистого селянського господарства, перебуває у власності ОСОБА_2 .

У власності ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 залишилася земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_6 площею 0,2078 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно інформації наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» №299 від 22.04.2016 року та наданого фрагменту публічної кадастрової карти України, межі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» - квартал 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».

Отже, на підставі оскаржуваного рішення Новопетрівської сільської ради протиправно вибула з державної власності земельна ділянка лісогосподарського призначення, чим порушено право держави на вільне користування та розпорядження землею.

Звертав увагу на те, що прокурору стало відомо про порушене право лише при проведенні прокуратурою розслідування у кримінальному провадженні №0000360, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.06.2016 року, ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державному агентству лісових ресурсів України не було відомо про прийняття Новопетрівськю сільською радою спірного рішення та видання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим строк позовної давності не сплинув.

Посилаючись на наведене та, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення Новопетрівської сільської ради №305/1 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок»;

визнати недійсними державні акти серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,0323 га з кадастровим номером НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,2078 га з кадастровим номером НОМЕР_6 видані ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та скасувати їх державну реєстрацію;

витребувати у постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» земельні ділянки з незаконного володіння: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2078 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0323 га для ведення садівництва з кадастровим номером НОМЕР_4 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року в задоволенні позову Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав про хибність висновків суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та про те, що зазначені земельні ділянки не входять до земель лісового фонду згідно матеріалів лісовпорядкування від 2014 року.

Звертав увагу, що матеріалами лісовпорядкування 2003 року доведено, що спірні земельні ділянки повністю накладаються на землі лісового фонду, які перебували в користування ДП «Київська лісова науково дослідна станція».

Чергові лісовпорядні роботи проводилися з серпня по жовтень 2014 року з урахуванням існуючих землеволодінь відповідно до даних Держкомзему станом саме на 2014 рік. За результатами цих робіт виготовлялись картографічні матеріали лісовпорядкування 2014 року.

Проте, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 уперше відведена у приватну власність рішенням Новопетрівської сільської ради №305/1 від 30.03.2012 року, тобто в період чинності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року.

Матеріали справи не містять жодного доказу того, що відведення вказаної земельної ділянки у приватну власність відбулося за попереднього припинення речового права постійного користувача шляхом її вилучення чи добровільної відмови від спірної землі, що вказує на невірне застосування судом положень статей 56,57,116,122,141,142,149 ЗК України.

Крім того, судом не надано оцінки доводам прокуратури щодо знаходження спірної земельної ділянки за межами населеного пункту, у зв`язку з чим Новопетрівська сільська рада взагалі не мала повноважень на розпорядження нею.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 зазначили, що твердження прокурора про те, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення та надані у користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» не підтверджені належними доказами. Для доведення вказаного факту прокуратурою мала б бути проведена судова експертиза. Звертають увагу на те, що держава відповідальна за прийняті її органами правові акти. Видавши державний акт про право власності на земельну ділянку, держава гарантувала, що ОСОБА_1 має право на спірну земельну ділянку, а ОСОБА_2 не може і не має повноважень перевіряти рішення та документи, видані державними органами, оскільки презюмується, що отримавши державний акт на земельну ділянку, власник пройшов усі процедури, необхідні для його отримання. Також вказали, що з моменту прийняття Новопетрівською сільською радою оскаржуваного рішення №305/1 від 30.03.2012 року до моменту подачі позову прокурором пройшло понад 5 років, що свідчить про пропуск прокурором встановлекного законом трирічного строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

У судовому засіданні прокурор прокуратури Київської області Холоденко Альона Сергіївна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Боярова Катерина Вікторівна в судовому засідання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Державне агентство лісових ресурсів України, Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція», Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 15.04.2011 року №102.1-VI-VI, надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,24 га на масиві « Лазарів сад » села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства на умовах власності. (а.с.7)

Відповідно до рішення Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 305/1-13-6 від 30 березня 2012 року "Про передачу власність земельнмих ділянок", передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,2401 га на масиві " Лазарів сад" села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Новопетрівської сільської ради №304/1 від 30.03.2012 року, ОСОБА_1 став власником земельної ділянки площею 0,2401 га, яка розташована Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад» , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. (а.с.6)

На підставі заяви ОСОБА_1 №3305 від 29.11.2012 року до Новопетрівської сільської ради, надана йому у власність земельна ділянка площею 0,24 га на масиві «Лазарів сад » села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2 була розподілена на дві земельні ділянки ділянки площею 0,0323 га, кадастровий номер НОМЕР_7 НОМЕР_8 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 та на земельну ділянку площею 0,2078 га, кадастровий номер НОМЕР_7 НОМЕР_9 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_5 . Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад» , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. (а.с.67-68)

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 26.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кравцовою О.В. зареєстрованого в реєстрі №3793, укладеного між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0323 га на масиві « Лазарів сад» в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_7 НОМЕР_8 . (а.с.66)

Звертаючись до суду з позовом до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок, заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція», посилався на те, що на підставі оскаржуваного рішення Новопетрівської сільської ради протиправно вибула з державної власності земельна ділянка лісогосподарського призначення, чим порушено право держави на вільне користування та розпорядження землями державної власності . Також звертав увагу на те, що прокурору стало відомо про порушене право лише при проведенні прокуратурою розслідування у кримінальному провадженні №0000360, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.06.2016 року, крім того ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державному агентству лісових ресурсів України не було відомо про прийняття Новопетрівськю сільською радою спірного рішення та видання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим, визначений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплинув.

Відмовляючи в задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності прокурором належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Також відмову в позові мотивував тим, що відповідачі по справі у встановленому законом порядку зареєстрували своє право власності на спірні земельні ділянки, проте питання про скасування такої реєстрації перед судом не ставиться, тому вимога про витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, не ґрунтується на вимогах закону. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази неправомірної поведінки відповідачів - фізичних осіб, під час приватизації земельних ділянок та укладення договору дарування.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, так як вони не грунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

З фрагменту публічної кадастрової карти за даними лісовпорядкування 2003 року з нанесеними межами кварталу 163 та кварталу 164 і межами земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 , НОМЕР_2 , НОМЕР_17 , НОМЕР_18 , НОМЕР_19 , НОМЕР_20 , НОМЕР_21 , НОМЕР_22 , НОМЕР_23 , НОМЕР_24 вбачається, що вищезазначені земельні ділянки повністю або частково накладаються на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». (а.с.11)

Згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 21.12.2016 року №04-36/2701, за матеріалами лісовпорядкування 2003 року земельних ділянок, які знаходяться в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та розташовані на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погодження на зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства, а саме ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 . (а.с.13)

Відповідно до листа ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» від 14.11.2017 року №238, межі кварталу 164 Старопетрівського лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» відображені на планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування. Винесення меж в натуру здійснюється під час проведення землевпорядних робіт з виготовлення документації на оформлення права постійного користування земельними лісовими ділянками. Державний акт на право постійного користування земельною лісовою ділянкою у кварталі 164 Старопетрівського лісництва в установленому порядку не оформлено, право постійного користування в Державному земельному кадастрі не зареєстроване. У відповідності до матеріалів лісовпорядкування 2014 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 на землі лісового фонду «Київська лісова науково-дослідна станція» не накладається, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4 у публічній карті відсутні. Згідно матеріалів лісовпорядкування 2003 року вищевказана земельна ділянка накладалася на землі лісового фонду ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Під час останнього лісовпорядкування у 2014 році межі кварталів 163 та 164 Старопетрівського лісництва були зкореговані із урахуванням існуючих землеволодінь відповідно до даних органів Держкомзему, згідно яких вказані земельні ділянки не відносилися до земель лісового фонду ДП «Київська лісова науково-дослідна станція».

Також з листа ВО «Укрдержліспроект» від 08.12.2017 року № 619 вбачається, що картографічні матеріали лісовпорядкування 2014 року виготовлені з урахуванням існуючих меж земельних ділянок ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» згідно з даними органів Держгеокадастру в Вишгородському районі. Лісовпорядні роботи в Старопетрівському лісництві ДП «Київська ЛНДС» проводились з серпня по жовтень місяць 2014 року. Земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_18 , НОМЕР_25 відносились до земель лісового фонду згідно матеріалів минулих лісовпорядкувань до надання їх у власність іншим землекористувачам. (а.с.143)

Аналізуючи надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, колегія суддів приходить до висновку, що за матеріалами лісовпорядкування 2003 року, які діяли станом на час прийняття оскаржуваного рішення Новопетрівської сільської ради №305/1-13-6 від 30.03.2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 став власником земельної ділянки площею 0,2401 га, яка розташована в Київській області , Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад », достовірно встановлено, що спірні земельні ділянки накладаються на землі лісового фонду, які є власністю держави та перебували в користуванні ДП «Київська лісова науково дослідна станція».

За таких обставин, відмова суду в задоволенні позову з підстав недоведеності прокурором належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, що перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» з посиланням на картографічні матеріали лісовпорядкування 2014 року є безпідставною. Надаючи оцінку вказаним доказам, суд не звернув уваги на те, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 уперше відведена у приватну власність ОСОБА_1 рішенням Новопетрівської сільської ради №305/1-13-6 від 30.03.2012 року, тобто в період чинності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, якими, в свою чергу, підтверджується накладання спірних земельних ділянок на землі лісового фонду, що перебували в користуванні ДП «Київська лісова науково дослідна станція».

Згідно зі статтею 13 Конституції Україниземля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1 ЗК України(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 19 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до статті 20 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно статті 55 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статті 3 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у пункті 2 статті 5 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинен визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Згідно зі статтею 7 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами

права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Пунктом «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на час прийняття Новопетрівською сільськоюрадою рішення №305/1-13-6 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок», земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 та НОМЕР_4 , належала до земель державного лісового фонду Старопетрівського лісництва та перебувала у користуванні в Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція».

За приписами статті 12 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

За змістом статті 13 ЗК України(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 149 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель

державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з

урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради вилучають земельні ділянки спільної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті;

в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Київська, Севастопольська міські державні адміністрації вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим на території Автономної Республіки Крим вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, у межах сіл, селищ, міст та за їх межами для всіх потреб, крім випадків,

визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті, а також погоджує вилучення таких земель районними державними адміністраціями на їх території для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових

ринків сільськогосподарської продукції тощо).

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного

товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

З урахуванням вказаних приписів законодавства та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що оскільки на час винесення оскаржуваного рішення Новопетрівської сільської ради №305/1-13-6 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок», земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 та НОМЕР_4 , належала до земель державного лісового фонду Старопетрівського лісництва та перебувала в користуванні у Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція», площа її становила 0,2401 га, та вона знаходиться поза межами населеного пункту, то розпорядження про вилучення цієї земельної ділянки із земель державного лісового фонду мала приймати обласна державна адміністрація, за погодженням з землекористувачем.

Проте, відповідного розпорядження Київської обласної державної адміністрації про вилучення спірної земельної ділянки з земель державного лісового фонду матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог ст. 149 ЗК України ( в редакції на час спірних правовідносин) сільські, селищні ради не наділені повноваженнями на вилучення із державної власності земель лісового фонду взагалі.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки розпорядження земелями державного лісового фонду належить до виключної компентеції Кабінету Міністрів України, рішення про вилучення таких земель із державної власності компетентним органом не приймалось, то, приймаючи оскаржуване рішення про вилучення спірної земельної ділянки із земель державного лісового фонду, Новопетрівська сільська рада діяла не на підставі, не в межах своїх повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема ЗК України та ЛК України.

Крім того, згідно статті 59 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, пов`язаних з веденням лісового господарства, здійснюється без їх вилучення у постійного лісокористувача з дозволу органу виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальних органів центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

В матеріалах справи рішення уповноважених органів лісового господарства Київської області про переведення спірної земельної ділянки із земель державного лісового фонду до категорії земель нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, відсутні.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених положень закону, колегія суддів приходить до висновку про обгрнтуваність доводів апеляційної скарги про те, що земельна ділянка державного лісового фонду, площею 0,2401 га, що розташована за адресою : Київська область, Вишгородський район , с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад», цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 та НОМЕР_4 , неправомірно вибула із володіння держави та землекористувача Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція», оскільки при її вилученні у попереднього користувача та зміні її цільового призначення Новопетрівською сільською радою не було дотримано вимог статей 149 ЗК України та вимог статті 59 ЛК України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом зазначених норм права, суд, шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом частини 1 статті 155 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Встановлені колегією суддів порушення вимог закону мають наслідком:

недійсність рішення Новопетрівської сільської ради №305/1-13-6 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок»;

недійсність державних актів серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,0323 га з кадастровим номером НОМЕР_4 та серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,2078 га з кадастровим номером НОМЕР_6 , виданих ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства;

скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_4 , НОМЕР_6 .

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не міг законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки, оскільки набув таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності на землю стало можливим у результаті прийняття Новопетрівською сільською радоюнезаконого рішення та наступного укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування частини земельної ділянки, площею 0,0323 га.

Верховний Суд України у справі №6-1376ц16 дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування низки вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

За наведених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність всіх правових підстав для витребування у постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» земельних ділянок з незаконного володіння: ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2078 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області; ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0323 га для ведення особистого селянського господарстваз кадастровим номером НОМЕР_4 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Доводи відповідачів про право на мирне володіння майном та незаконне втручання держави в право приватної власності відповідачів, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Згідно положень частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земель лісового фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Основною рисою земель лісового фонду є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Планування використання земель лісового фонду здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державного лісогосподарського призначення, які не можуть передаватися у приватну власність, а тому вони вибувають з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Доводи відповідачів про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на час ухвалення Новопетрівською сільською радою оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка належала до земель лісогосподарського призначення, колегія суддів оцінює критично.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр»та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Саме таку правову висловлену Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року по справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

З наявного в матеріалах справи топографічного плану, фрагменту з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів 163 та 164 чітко вбачається, що спірні земельні ділянки знаходилися поза межами Новопетрівської сільської ради та відносяться до земель лісогосподарського призначеннята перебували у Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» в користуванні.

Також, колегія суддів не погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про пропуск першим заступником прокурора Київської області визначеного законом трирічного строкузвернення до суду з даним позовом ( позовної давності).

Частиною другою статті 2 ЦК Українипередбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України(у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

На прокуратуру відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України(у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Верховний Суд України в рішенні від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Проте, суд першої інстанції не встановив, коли саме орган, що наділений правом розпорядження спірними земельними ділянками, міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

Встановлено, що лісовпорядні роботи проводился з серпня по жовтень 2014 року, а з даним позовом прокурор звернувся в квітні 2017 року.

У позовній заяві прокурор зазначив, що йому стало відомо про порушене право лише при проведенні прокуратурою розслідування у кримінальному провадженні №0000360, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.06.2016 року, крім того ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державному агентству лісових ресурсів України не було відомо про прийняття Новопетрівськю сільською радою оспорюваного рішення та видання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим строк позовної давності не сплинув.

Доказів зворотного матеріали справи не містять та відповідачами не надано.

ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Державне агентство лісових ресурсів України дізналися про вказані вище порушення з моменту отримання листа прокуратри №6Ц-17 від 14.04.2017 року, в якому йшлося про подальше звернення представницького характеру до суду з даним позовом. (а.с.14 т.1)

У суді апеляційної інстанції прокурором також було зауважено, що спірні земельні ділянки не внесені до державного земельного кадастру та не відображені в публічній кадастровій карті України, й відповідно, позивачі не могли дізнатися з вказаних джерел про те, що за рахунок земель лісового фонду відведені у власність спірні земельні ділянки.

Матеріали справи не містять доказів того, що Державному агентству лісових ресурсів України, Державному підприємству «Київська лісова науково-дослідна станція» раніше було, чи могло бути відомо про вказане порушення їх прав Новопетрівською сільською радою, а тому колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянки та витребування земельних ділянок.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачаться, що заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури за подання до суду позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 4800 грн., першим заступником прокурора Київської області за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 7200 грн.

Судом апеляційної інстанції рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року скасовано повністю та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог та апеляційної скарги у повному обсязі.

Отже, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України та розміру задоволених вимог, з Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Києво-Святошинської місцевої прокуратури підлягає стягненню по 1600 грн. судового збору за подання позовної заяви з кожного, та на користь прокуратури Київської області по 2400 грн. судового збору за подання апеляційної скарги з кожного.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 12,13, 19, 20,21, 55,84, 141,149, 150,152,155 ЗК України, ст.ст. 5, 6, 42, 93 ЛК України, ст.ст. 256, 261, 267, 386,388 ЦК України, ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянки та витребування земельних ділянок задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Новопетрівської сільської ради №305/1 від 30.03.2012 року «Про передачу у власність земельних ділянок» в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,24 га на масиві «Лазарів сад» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2 .

Визнати недійсними державні акти серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,0323 га з кадастровим номером НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,2078 га з кадастровим номером НОМЕР_6 видані ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та скасувати їх державну реєстрацію.

Витребувати у постійне користування Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2078 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_6 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Витребувати у постійне користування Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0323 га для ведення садівництва з кадастровим номером НОМЕР_4 , яка розташована в межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Стягнути з Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Києво-Святошинської місцевої прокуратури по 1600 грн. судового збору з кожного, сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнути з Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області по 2400 грн. судового збору з кожного, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: