Дата документу 29.05.2019 Справа № 332/1766/17
Запорізький апеляційний суд
Є. у. № 332/1766/17 Головуючий у 1 інстанції: Федоренко О.І.
№ провадження 22ц/807/1390/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Дашковської А.В.

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення, і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвська Людмила Борисівна про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування завданих збитків ,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який уточнила в ході розгляду справи (т.1, а.с.17). Зазначала, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21жовтня 2016 року витребувано на її користь і на користь третіх осіб ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які є членами її сім`ї, із незаконного володіння ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного рішення суду позивач і треті особи зареєстрували за собою право власності на зазначений будинок, а, відповідно, відповідач не має правових підстав користуватись зазначеним будинком, проте останній ухиляється від добровільного звільнення будинку. Посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 383 ЦК України, просила виселити ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, у січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування збитків.

Зазначав, що 06 червня 2012 року уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого остання продала, а він купив за 214 216 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 . Протягом 2012 2016 року він здійснив ремонтні роботи в будинку на суму 6 920 грн. Посилається на те, що судовим рішенням від 21 жовтня 2016 року вказаний будинок витребуваний із його володіння на користь попередніх власників на підставах, що виникли до його продажу, просив суд на підставі ст.ст. 651, 661, 1213 ЦК України розірвати укладений з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу від 06 червня 2012 року, стягнути з неї 214 216 грн., які він сплатив їй за будинок, в рахунок відшкодування збитків, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 6 920 грн. на відшкодування вартості проведених ремонтних робіт в житловому будинку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Розірвано договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 06 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ніколаєвською Л.Б., зареєстрований в реєстрі за № 694.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування збитків 214 216 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_2 вартість проведених ремонтних робіт в сумі 6 920 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 вселився у спірний будинок на законних підставах, його не попереджено письмово про необхідність звільнити займане ним житло, а тому у відповідності до ст.109 ЖК України він не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про розірвання договору купівлі продажу житлового будинку і стягненню з ОСОБА_8 214 216 грн. збитків, суд першої інстанції, керуючись ст. 651 ЦК України, виходив з того, що продавцем суттєво порушені умови договору, внаслідок чого покупцеві завдано шкоди. Оскільки придбаний за договором будинок витребувано у покупця на користь третьої особи, продавець ОСОБА_8 на підставі ст. 661 ЦК України має відшкодувати покупцеві збитки, повернувши кошти, які вона отримала до підписання цього договору. Особи, на користь яких витребувано будинок із незаконного володіння ОСОБА_2 , на підставі ст.1213 ЦК України зобов`язані відшкодувати останньому понесені ним витрати на поліпшення житлового будинку в солідарному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору. Вважає, що прийнявши зустрічний позов, суд першої інстанції допустився порушень норм ст. 193, 194 ЦПК України. ОСОБА_1 не була стороною договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 , а отже і не може бути відповідачем за зустрічним позовом. Вимоги ОСОБА_2 про відшкодування вартості ремонтних робіт на суму 6 920 грн. заявлені до неналежного відповідача, оскільки між нею і ОСОБА_2 відсутні правовідносини, що випливають із договору купівлі-продажу, а тому у неї відсутній обов`язок з відшкодування збитків. Зазначає, що судом порушені норми ст.ст.317, 319, 391 ЦК України і неправильно застосовані норми житлового законодавства. Відповідачем не заявлялося клопотання про залучення до участі у розгляді справ відповідних органів для вирішення питання про надання йому іншого постійного житла, а тому суд безпідставно фактично поклав обов`язок на позивача забезпечити ОСОБА_2 іншим житлом. Просить скасувати рішення суду першої інстанції, залишити без розгляду зустрічний позов, задовольнити позов про виселення ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору купівлі-продажу і стягнення з неї збитків. Зазначає, що як продавець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, передала будинок покупцеві в натурі. Покупцем не доведений факт істотного порушення нею умов договору, а отже відсутні передбачені ст.651 ЦК України підстави для його розірвання. Зазначає, що судом неправильно застосовані і положення ст. 661 ЦК України, оскільки підстави для витребування із володіння покупця житлового будинку виникли вже після укладення договору купівлі-продажу. По справі не доведена протиправність її дій, відсутній причинний зв`язок між шкодою і поведінкою заподіювача шкоди. Стягуючи з ОСОБА_8 збитки, суд замість норм гл.83 ЦК України невірно застосував норми гл.84 ЦК, а саме приписи ст.1212 ЦК України. Просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу і стягнення з неї збитків на суму 214 216 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 зазначає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Судом правильно об`єднані в одне провадження вимоги ОСОБА_1 до нього про виселення із його зустрічними вимогами про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування збитків, вимоги ст.193 ЦПК України судом не порушені. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки придбане за таким договором майно витребувано у нього судовим рішенням. Отже, з вини продавця йому завдані значні збитки у розмірі вартості будинку, які продавець зобов`язана йому повернути на підставі ст.ст. 651, 661 ЦК України. Судом правильно застосовані норми ст.1213 ЦК якою передбачено відшкодування вартості безпідставно набутого майна у разі неможливості повернути його в натурі. Судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про його виселення, оскільки за ч.4 ст.311 ЦК він не може бути виселений або іншим чином примусово позбавлений житла крім випадків, встановлених законом Для задоволення вимог власника про виселення інших осіб необхідно доказувати не тільки, що він є власником, але й те, що визначені ним особи чинять йому перешкоди. Жодних доказів на підтвердження факту чинення ним перешкод позивачеві у здійсненні ним права власності суду не надано За ч.4 ст.109 ЖК України він не підлягає виселенню без надання іншого житла. По справі відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування будинком.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Предметом спору у цій справі є житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого до січня 1999 року була ОСОБА_8

06 січня 1999 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., вказаний будинок ОСОБА_8 продала сім`ї ОСОБА_1 (т.2, а.с.11).

Заочним рішення Заводського районного суду від 03 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 і членів її сім`ї , визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 06 січня 1999 року, скасовано реєстрацію права власності покупців на будинок і визнано за ОСОБА_21 право власності на нерухомість (т.2, а.с.15).

Вказане заочне рішення переглядалося за заявою відповідачів судом першої інстанції, проте, за результатами перегляду повторним заочним рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 06 січня 2012 року задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 і членів її сім`ї , визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 06 січня 1999 року, скасовано реєстрацію права власності покупців на будинок і визнано за ОСОБА_21 право власності на нерухомість (т.2, а.с.16).

Відновивши своє право власності на спірний будинок, 06 червня 2012 року ОСОБА_8 продала його ОСОБА_2 за 214 216 грн., про що сторони уклали відповідний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_22 . (т.2, а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 червня 2015 року заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2012 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено. Вказаним судовим рішенням фактично відновлено право власності ОСОБА_1 і третіх осіб на спірний будинок (т.2, а.с.19-20).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 11 листопада 2016 року, витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 (т.2, а.с.16).

15 березня 2017 року на підставі зазначеного судового рішення державним реєстратором внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок зареєстровано в рівних частках за позивачем ОСОБА_1 і членами її сім`ї: ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 (т.1, а.с.4-9).

Отже, з набранням законної сили судовим рішенням про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірного житлового будинку, право власності останнього на цей будинок припинилося, оскільки відновлено право власності за позивачем і третіми особами як за особами, із володіння яких будинок вибув поза їх волею.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що останній вселився в будинок правомірно і за положенням ст.109 ЖК України не може бути виселений без надання іншого житла.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Як зазначено у роз`ясненнях, викладених у п.п.33,34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував, що із припиненням права власності ОСОБА_2 на спірний будинок останній відповідно до положень ст.ст.317,346 ЦК України втратив право користування житлом і підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції, вирішуючи позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, помилково послався на норми Житлового кодексу Української РСР, оскільки застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Доводи ОСОБА_2 про не доведеність факту порушення ним прав власників будинку, є неспроможними, оскільки за обставинами справи, незважаючи на судове рішення про витребування із його чужого незаконного володіння спірного житла, останній залишається проживати в ньому, що унеможливлює реалізацію власниками цього будинку своїх прав, передбачених ст. 317 ЦК України.

Посилання відповідача на усталену судову практику щодо неможливості виселення осіб без надання іншого житла є безпідставними, оскільки вказана практика стосується захисту прав осіб, що підлягають виселенню із іпотечного майна. Спірний будинок не є предметом іпотеки, право власності відповідача на будинок припинено не у зв`язку із зверненням стягнення на будинок, а з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, а отже положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» і ст.109 ЖК України на спірні правовідносини не розповсюджується.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з власників будинку на користь ОСОБА_2 6 920 грн. із застосуванням положень ст.1212 ч.ч.1,3, 1213 ч.2 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що останнім проведено ремонт житла на вказану суму, а тому власники будинку повинні відшкодувати ці витрати у солідарному порядку.

Проте, застосовані судом першої інстанції норми права спірні правовідносини не регулюють.

Порядок розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння визначений ст.390 ЦК України, частинами 3 і 4 якої передбачено право добросовісного або недобросовісного набувача вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

З такими вимогами в порядку, передбаченому ст.ст.13, 175 ЦПК України, позивач до суду не звертався, доказів на підтвердження факту поліпшення майна і неможливості його відокремлення суду не надавав.

Додані до зустрічної позовної заяви фотокопії рахунків № НОМЕР_1 від 23 вересня 2012 року і № 324 від 17 липня 2012 року про придбання ОСОБА_23 14 рулонів шпалер на суму 3 260 грн. і 2-х міжкімнатних дверей на суму 3 580 грн. (т.2, а.с.21) не свідчать про те, що вказані товари були використані останнім для поліпшення спірного будинку і про неможливість відокремлення цих поліпшень від майна, що витребувано.

За вказаних обставин, передбачених законом підстав для солідарного стягнення з власників будинку на користь ОСОБА_23 вартості шпалер і міжкімнатних дверей в порядку ст.ст.1212, 1213 ЦК України суд першої інстанції не мав.

Суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і права і при вирішенні вимог зустрічного позову ОСОБА_23 про розірвання договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до статті 651 ЦК у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, цей договір може бути розірвано за рішенням суду.

Договір може бути розірвано і за відсутності істотних порушень при наявності підстав, за яких одна із сторін має право вимагати розірвання договору при порушеннях його другою стороною.

Ухвалюючи рішення про розірвання договору купівлі продажу, суд першої інстанції виходив із того, що придбаний будинок витребувано у покупця на користь ОСОБА_1 , що завдало істотних збитків покупцеві і є підставою для застосування наслідків, передбачених ст. 651 ЦК України.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент пред`явлення відповідного позову право власності ОСОБА_2 на спірний будинок вже припинено, останній не є власником товару за договором, який він вимагає розірвати. Поза увагою суду залишилася і та обставина, що ОСОБА_8 як сторона правочину його умови не порушувала, а витребування товарну із чужого незаконного володіння покупця не є підставою для розірвання договору купівлі-продажу. Відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця передбачена ст.661 ЦК України.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову в частині розірвання договору купівлі-продажу є такими, що не ґрунтуються на законі.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову про стягнення з ОСОБА_8 збитків, суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 661 ЦК України.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що у покупця ОСОБА_2 виникло право вимоги до продавця ОСОБА_8 про відшкодування йому збитків у вигляді вартості придбаного ним у неї будинку, який в подальшому вибув з його власності не з його вини, а саме за рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2016 року (частина четверта статті 82 ЦК України), унаслідок незаконності та протиправності первісного набуття прав на неї ОСОБА_8 , що встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04 червня 2015 року. Отже, такі обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Ураховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про те, що спірний будинок вибула з власності ОСОБА_2 на користь третіх осіб на підставах, що виникли до продажу йому будинку, унаслідок чого ОСОБА_8 як продавець цього нерухомого майна має відшкодувати ОСОБА_2 як покупцеві завдані збитки, оскільки придбаний ним будинок вибув з його володіння не з його вини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що сплачені ОСОБА_2 грошові кошти за спірний будинок слід стягнути не з неї, а з ОСОБА_1 і членів її сім`ї, оскільки підстави для витребування майна виникли після укладення договору купівлі-продажу безпідставні. Вказані доводи ОСОБА_8 спростовуються вищевказаними обставинами та зазначеним преюдиційним рішенням суду, яким встановлено незаконність набуття нею права власності на спірне нерухоме майно. У разі, якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу (пункт 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Таким чином, оскільки ОСОБА_8 була продавцем спірного будинку , то саме з неї підлягають стягненню збитки, завдані покупцеві ОСОБА_2 вилученням у нього будинку.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що при вирішенні спору суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 із спірного будинку і в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку, до ОСОБА_1 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування вартості ремонтних робіт і в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового, про задоволення позову ОСОБА_1 , виселення ОСОБА_2 із спірного будинку, про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку і відмов у задоволенні позову до ОСОБА_1 і інших власників будинку про відшкодування 6 920 грн. вартості ремонтних робіт.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про залишення зустрічного позову без розгляду не ґрунтуються на нормах процесуального права і не підлягають задоволенню. При прийнятті зустрічного позову вимоги ст.193 ЦПК України судом першої інстанції не порушені.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат за правилами ст. 141 ЦПК України суд враховує понесені сторонами судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції, недолату ОСОБА_2 у суді першої інстанції судового збору за вимогами немайнового характеру про розірвання договору купівлі-продажу, враховує принцип пропорційності і взаємозаліку.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 , в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку, до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування збитків і в частині розподілу судових витрат скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Виселити ОСОБА_2 із будинку АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку і до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування 6 920 грн. вартості ремонтних робіт залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 752, 60 грн. (дві тисячі сімсот п`ятдесят дві гривні 60 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій , на користь держави 704, 80 грн.(сімсот чотири гривні 80 коп.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 1 154, 16 грн. (одну тисячу сто п`ятдесят чотири гривні 16 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 30 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: