ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/1262/17

Головуючий у першій інстанції - Бойко В. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/423/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Онищенко О.І., Бечка Є.М.,

секретар - Позняк О.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року у складі судді Бойко В.І., повний текст якого складений 28.12.2018 року в м. Бобровиця Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до часу реєстрації шлюбу 30.05.2006 року, про поділ спільно нажитого майна, яке було придбано за цей період, визнавши за позивачем право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та право власності на 3/4 частини прибудинкової земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 02 травня 2018 року залучені до участі у справі треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи скарги зводяться до того, що суд неповно з`ясував обставини справи, адже безпідставно залишив поза увагою покази свідка ОСОБА_8 та доньки позивача, які підтвердили, що сторони проживали з 1996 року без реєстрації шлюбу до 2006 року, тобто до моменту, коли вони зареєстрували шлюб, також, за час їх спільного життя у 1998 році у них народився син. Факт спільного життя підтверджується також рішеннями судів в справах щодо спорів про інше нерухоме майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, звертаючи увагу на те, що зі свідками, про яких вела мову позивач, остання має близькі стосунки, а отже, до цих доказів необхідно ставитися критично, крім того, вони не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. Посилається на те, що позивачем не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження факту спільного проживання з 1996 року та жодного доказу на підтвердження факту придбання спірного майна за спільні кошти сторін. Крім того, рішеннями судів у справах № 754/7365/13-ц та № 754/17370/13-ц не встановлено факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, натомість встановлено, що сторони проживали у шлюбі, зареєстрованому з 30.05.2006 року.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_4 просить залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження її вимог, а тому вона не має права заявляти вимоги ні на будинок, ні на землю.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до часу реєстрації шлюбу 30.05.2006 року та поділу спільно нажитого майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про їх спільне проживання з відповідачем, ведення спільного господарства, побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характерними ознаками для сім`ї, а періодичне спілкування не може бути свідченням факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам матеріального і процесуального закону, а також обставинам даної справи.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.08.2013 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 30.05.2006 року, розірвано (а. с. 5).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.12.2014 року визнано в порядку поділу набутого майна за час шлюбу, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.02.2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ автомобіля КІА СЕRАТО 2008 року випуску та грошових коштів в сумі 55 000 грн. 00 коп., які зберігались на депозитному рахунку в ПАТ «Дельта Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_1 та ухвалено нове рішення про задоволення його вимог, а саме визнано за сторонами право власності на 1/2 частину автомобіля, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 27 500 грн. 00 коп. компенсації вартості його частки у грошовому вкладі. За наслідками розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.07.2015 року касаційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження рішення апеляційного суду від 05.02.2015 року про стягнення з неї компенсації вартості у грошовому вкладі, касаційна скарга відхилена, а рішення суду апеляційної інстанції в зазначеній частині залишено без змін (а. с. 6-10, 155-157, 185-187).

Із даних реєстру прав власності на нерухоме майно слідує, що 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , також йому належить 1/2 частка земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер якої НОМЕР_1 , за цією ж адресою (а. с. 18-20).

Рішенням Ярославської сільської ради від 07.10.2014 року затверджено технічну документацію та передано у спільну часткову власність ОСОБА_2 і ОСОБА_5 по 1/2 частині зазначеної земельної ділянки площею 0,25 га (а. с. 189).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 81 Кодексу передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За змістом ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного кодексу України.

Отже позивач не довела факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до дня реєстрації шлюбу, не надала вона і доказів того, що джерелом набуття житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки), що знаходиться за цією ж адресою, є їх спільні сумісні кошти.

Суд першої інстанції взявши до уваги зазначені обставини, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, також суд при ухваленні рішення дотримався усіх вимог процесуального закону, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують правильності висновків суду, оскільки є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, також до уваги колегією суддів не беруться, оскільки, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання сторін, як і телеграма з теплоходу в якій йдеться про вітання з святом. Інших доказів на підтвердження вимог позивачем надано не було.

Крім того не підлягали задоволенню позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 1996 року до часу набрання законної сили новим Сімейним кодексом України (01.01.2004 року), оскільки норма закону, яка визнає право спільної сумісної власності на майно за жінкою та чоловіком, які проживають без реєстрації шлюбу, почала діяти саме з січня 2004 року, а чинний на той час Кодекс про шлюб та сім`ю визнавав право спільної сумісної власності на майно лише за подружжям, права і обов`язки якого породжував шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: