У х в а л а

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 175/3532/17-ц

провадження № 61-8921 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулька Б. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 та просив урахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 березня 2005 року у розмірі 118 400 грн визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого

1982 року та право власності на земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 площею 0,0813 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також зареєструвати право власності на зазначене нерухоме майно в державному реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог діючого законодавства.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 13 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 01 березня 2005 року у розмірі 118 400 грн, (сто вісімнадцять тисяч гривень) визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,1 кв. м, житлова площа

22,2 кв. м, літ. Б сарай, літ. В убиральня, № 1 водокалонка, №2 та №3 огорожа; та визнано право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0813 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зареєструвано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння

АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,1 кв. м, житлова площа 22,2 кв. м, літ. Б сарай, літ. В убиральня, № 1 водокалонка, №2 та №3 огорожа; та зареєструвати право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0813 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року скасовано. Справу направлено на розгляд за встановленою підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на зазначене судове рішення, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати, прийняти нову постанову про задоволення їхнього позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 118 400 грн (стягнення боргу), яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом

а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню,

а саме: стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки є відповідна позиція Верховного Суду України щодо підсудності справ у договірних правовідносинах, а також справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

За змістом підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Проте, наведені заявником у касаційній скарзі доводи та аналіз судових рішень у справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики чи становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені мотиви є оціночними, не доведені і не можуть бути підставою, що підпадає під дію підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення. Судова практика у цій категорії справ є незмінною й суди від неї не відступили. При цьому зазначена справа не підлягає обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня

1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Б. І. Гулько