П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/986/15-ц

Номер провадження 22-ц/804/1139/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.

сторони :

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2015 року, у складі судді Степанової С.В.,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі назву змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору від 07 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. За умовами договору позичальник зобов`язався повернути банку кредит та проценти по ньому. Свої зобов`язання відповідач за кредитним договором не виконав, внаслідок чого, станом на 31 грудня 2014 року, утворилася заборгованість в розмірі 4 457,94 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 1 213,99 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 2 337,25 доларів США, заборгованості з комісії за користуванням кредитом 664,20 доларів США, штраф - 31,73 доларів США (фіксована частина) та 210,77 доларів США (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача, а також просив відшкодувати судовий збір в розмірі 702 грн. 57 коп.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2015 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором без номеру від 07 листопада 2007 року, станом на 31 грудня 2014 року, за тілом кредиту - 1 213,99 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 2 337,25 доларів США, заборгованість з комісії за користуванням кредитом у розмірі 664,20 доларів США, штраф в розмірі 31,73 доларів США (фіксована частина) та штраф в

розмірі 210,77 доларів США (процентна складова), а всього стягнути 4 457 доларів США 94 центи США. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові, посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки договір було укладено 07 листопада 2007 року, а банк звернувся до суду у січні 2015 року, в той час, як строк дії кредитної картки закінчився 30 листопада 2010 року.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які підтримали скаргу, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, крім іншого, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке

повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Встановлено, що 01 квітня 2015 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області ухвалено заочне рішення у справі. В рішенні зазначено, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Разом з тим, не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати свої заперечення проти позову та заявити про пропуск позивачем строків позовної давності.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України, 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Як вбачається зі справи, провадження було відкрито 10 лютого 2015 року і розгляд справи призначено на 17 лютого 2015 року о 09.00 год.

10 лютого 2015 року на адресу сторін було направлено листа з повідомленням про час і місце розгляду справи.

17 лютого 2015 року відповідач отримав судового листа з повідомленням (а.с.32).

В подальшому до матеріалів справ долучено конверт з відміткою поштового відділення про невручення судової повістки ОСОБА_1 та повернення її до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.33-35). Інші заходи для повідомлення відповідача про судове засідання судом не приймалися.

ОСОБА_1 заперечував отримання повідомлень про час і місце розгляду справи судом першої інстанції.

За правилами пункту 2 частини першої статті 169 ЦПК України, 2004 року, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у

справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до правил частини четвертої статті 169 ЦПК України, 2004 року, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, 2004 року, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Оскільки досліджені матеріали справи вказують на те, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права - неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, вказане судове рішення підлягає скасування з урахуванням вимог ст.376 ЦПК України.

Як вбачається зі справи, звертаючись до суду 22 січня 2015 року з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач послався на те, що заборгованість виникла станом на 31 грудня 2014 року в сумі 4457,94 долари США.

В суді апеляційної інстанції відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і посилалися на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строки позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Заперечуючи проти цих обставин представник позивача вказала, що у вересні 2010 року та в листопаді 2011 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зверталося до суду з заявою про видачу судового наказу та позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 07 листопада 2007 року, а тому, строк позовної давності переривається і вимоги банку про стягнення заборгованості в сумі 4457,94 долари США, станом на 31 грудня 2014 року, є обґрунтованими.

Колегія суддів з цими доводами не погоджується.

Зі справи вбачається, що згідно з ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 08 вересня 2010 року, у прийняття заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу судового наказу відносно відповідача, на суму 2091,09 доларів США відмовлено (а.с.63).

З метою перевірки заперечень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів витребувала з Жовтневого районного суду м.Маріуполя справу за позовом до ОСОБА_1 і встановила, що заочним рішенням суду від 16 січня 2012 року з ОСОБА_4 на користь банку стягнута заборгованість за кредитним договором від 07 листопада 2007 року в сумі 22 950,09 грн., яка виникла станом на 30 вересня 2011 року (справа № 2/519/444/12).

Суд виходив з доведеності того факту, що відповідач має заборгованість в сумі 2879,56 доларів США, що за курсом НБУ становить 22 950,09 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 1213,99 доларів США, заборгованості по процентам за користуванням кредитом 1268,70 доларів США, заборгованості за комісією 200 доларів США, штраф (фіксована частина) 62,74 долари США, штраф (процентна складова) 134,13 доларів США.

У відповідності з вимогами ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову

без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених

статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Стаття 255 ЦПК України визначає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, крім іншого, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже встановлено, що рішення від 01 квітня 2015 року ухвалено у відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про розгляд справи; суд першої інстанції, на порушення вимог процесуального законодавства, залишив поза увагою раніше ухвалене рішення від 16 січня 2012 року з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому ці обставини є підставою для скасування рішення частково з закриттям провадження у справі.

Тому, заочне рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 07 листопада 2007 року, яка виникла станом на 30 вересня 2011 року в сумі 2879,56 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 1213,99 доларів США, заборгованості по процентам за користуванням кредитом 1268,70 доларів США, заборгованості за комісією 200 доларів США, штраф (фіксована частина) 62,74 долари США, штраф (процентна складова) 134,13 доларів США підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22 січня 2015 року у справі, яка переглядається (єдиний унікальний номер 263/986/15-ц номер провадження 22-ц/804/1139/19), про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07 листопада 2007 року, яка виникла за період з 01 жовтня 2011 року (після визначеної попереднім рішенням від 16 січня 2012 року заборгованості) і до 31 грудня 2014 року (в межах позовних вимог у даній справі), колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з відмовою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржник порушив умови договору по поверненню кредитних коштів та оплаті процентів за користування ними, заборгованість підлягає стягненню в примусовому порядку з відшкодуванням банку комісії та штрафу.

З висновками суду погодитися не можна, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 07 листопада 2007 року банк уклав з ОСОБА_1 договір б/н, на підставі якого останній отримав кредитну карту зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 1 600 доларів США, зі сплатою 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.11-12).

Відповідач умови повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 31 грудня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 4 457,94 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 213,99 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 337,25 доларів США, заборгованості з комісії за користуванням кредитом у розмірі 664,20 доларів США, штрафу в розмірі 31,73 доларів США (фіксована частина) та штрафу в розмірі 210,77 доларів США (процентна складова) (а.с.7-9).

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, заборгованість за кредитом в розмірі 1 213,99 доларів США стягнута з ОСОБА_1 рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 16 січня 2012 року.

З розрахунку заборгованості, долученого банком до позовної заяви вбачається, що після отримання кредиту, відповідач останній платіж здійснив 05 грудня 2008 року в розмірі 106 доларів США (а.с.7-9).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з позицією АТ КБ «ПРИВАТБАНК», викладеною в запереченнях на заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, та виходячи з пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, строк дії кредитної картки, виданої відповідачу за кредитним договором від 07 листопада 2007 року, був встановлений до 30 листопада 2010 року.

ОСОБА_1 ці обставини визнав та пояснив, що після укладення договору він деякий час користувався кредитними коштами погашав кредит та проценти, але у зв`язку зі зміною курсу долара США в 2018 році погашення кредиту припинив через брак коштів.

Таким чином, колегія не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і вважає, що строк дії кредитної картки був до 30 листопада 2010 року, оскільки протилежне сторонами не доведено.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 30 листопада 2010 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 листопада 2010 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами, а починаючи з 01 грудня 2010 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів, з урахуванням позиції Великої Палата Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 провадження № 14-10цс18, вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися після спливу визначеного договором строку кредитування - 30 листопада 2010 року. Тому вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, комісії та штрафів після 01 жовтня 2011 року (заборгованість за попереднім рішенням суду стягнута до 30 вересня 2011 року) і до 31 грудня 2014 року (за позовом від 22 січня 2015 року) є безпідставними та задоволенню не підлягають.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, але таких вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, не заявив.

З огляду на вказане колегія відхиляє аргументи представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України банк мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

З урахуванням змісту рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 16 січня 2012 року, яким заборгованість визначена станом на 30 вересня 2011 року, та наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що заочне рішення суду першої інстанції від 01 квітня 2015 року, в частині стягнення процентів за користування кредитом, комісії та штрафів з 01 жовтня 2011 року і до 31 грудня 2014 року підлягає скасуванню з відмовою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові до ОСОБА_1 за цей період за безпідставністю вимог.

При цьому, колегія суддів не може залишити поза увагою і той факт, що до матеріалів справи долучено лист АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 від 24 квітня 2009 року, який відповідач в апеляційній скарзі розцінив, як дострокову вимогу по виконанню кредитного договору, з якого вбачається, що у зв`язку з порушенням зобов`язань, у відповідача виникла сумарна заборгованість за кредитним договором без номеру від 07 листопада 2007 року, що становить в собі як безпосередньо кредит, так і платня за користування ним, в сумі 10416,71 грн. і тому банк, на підставі ст.1050 ЦК України та умов договору, запропонував ОСОБА_1 якнайшвидше виконати зобов`язання перед банком (а.с.62).

Частина 13 ст.141 ЦПК України визначає, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку зі скасуванням рішення від 01 квітня 2015 року та ухваленням нового рішення, з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1053,86 грн., у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (а.с. 162).

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі в частині вирішення позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 07 листопада 2007 року, станом на 30 вересня 2011 року, в сумі 2879,56 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 1213,99 доларів США, заборгованості по процентам за користуванням кредитом 1268,70 доларів США, заборгованості за комісією 200 доларів США, штраф (фіксована частина) 62,74 долари США, штраф (процентна складова) 134,13 доларів США закрити.

У задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 07 листопада 2007 року, за період з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2014 року, відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 1053,86 грн. у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 03 червня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

Г.Л. Гаврилова

Т.Б. Ткаченко