Справа № 456/1008/18 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/811/2509/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Бораковського В.М. від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) про вселення задоволено повністю.Вселено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_2 .Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначає, що вона з позивачем є співвласниками спірного майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, з яких 1/3 - розмір частки позивача, а 2/3 - розмір частки відповідачки. Зазначає, що позивач у спірному житлі ніколи не проживав, до відповідачки особисто не звертався з жодними пропозиціями, оскільки приблизно з 2014 року перебуває за кордоном, про що свідчить лист Державної прикордонної служби України.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності зважаючи на те, що такий учасник справи повідомлявся про час та місце судового розгляду справи належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки та її представника - на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної зави, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 82, ст. 141 ЦПК України, ст. 316, 317 ЦК України та задовольняючи позов, - виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є спадкоємцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 Дружина ОСОБА_1 успадкувала 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , а син ОСОБА_3 успадкував 1/3 частки цієї квартири. Наведені обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.12.2017, зареєстрованого в реєстрі за №4159 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.12.2017. Таким чином, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 в частці 2/3 та ОСОБА_3 в частці 1/3. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю перешкод у користуванні позивачем його власністю (1/3 частки квартири), які чиняться відповідачем, і, через що позивач позбавлений можливості вселитися у належну йому частину житла. Суд погодився з аргументами сторони позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Крім цього, суд розцінив відсутність заперечень відповідачки щодо викладених у позові обставин та заперечень проти задоволення позову, як обставини, які, за своїм змістом, свідчать про визнання позову в цілому, тому такі обставини, в силу приписів частини 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, суд вважав, що позов підлягає до задоволення повністю.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив вселити його в квартиру АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що він набув право спільної часткової власності на 1/3 частину спадкового майна в квартирі АДРЕСА_2 . Інший власник квартири, ОСОБА_1 , якій належить 2/3 її частини, відмовляється надати йому ключі від вхідних дверей та доступ до квартири.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та ніким із осіб, що беруть участь у справі не оспорено та не спростовано, - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є спадкоємцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина ОСОБА_1 успадкувала 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , а син ОСОБА_3 успадкував 1/3 частки цієї квартири (свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.12.2017, зареєстроване в реєстрі за №4159 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.12.2017 а.с. 3, 4).

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 в частці 2/3 та ОСОБА_3 в частці 1/3.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За статтею ж 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Окрім наведеного ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначеними нормами закону закріплено принцип непорушності права приватної власності в тому числі і часткової, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника (в тому числі частини майна) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна чи його частини право вимагати усунення будь-яких порушень його права, зокрема, права користування.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як, також, вбачається із доводів позивача, матеріалів справи та ніким не спростовано, - відповідачка одноосібно володіє ключем від спірної квартири та такий на вимоги позивача ні йому особисто, ні його представникам не надає, посилаючись на бажання передати ключ особисто позивачу.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено в судовому порядку, що він є власником частки у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідачка порушує його право власності, а саме, право на вільне користування житловим приміщенням квартири та фактично не заперечуючи права власності позивача на частку у квартирі своєю бездіяльністю щодо надання ключа до квартири та доступу до такої, а також заперечуючи даний позов та подаючи окремо апеляційну скаргу на рішення суду, - фактично не визнає та протиправно, без законних на те підстав перешкоджає у його законному володінні та користуванні квартирою.

Разом з цим, як вказано вище, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності протиправних перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Тому, слід вважати доводи апеляційної скарги безпідставними та саму скаргу слід відхилити, оскаржуване ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра