Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 344/13874/14-ц

провадження № 61-14106 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач -ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Барашкова В. В. від 17 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В., Проскурніцького П. І., від 09 листопада 2016 року.

Встановив:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFIHAN51663856.

Згідно із умовами вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11 738,21 доларів США на термін до 05 вересня 2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.

Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, просив позов задовольнити та стягнути заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 128 741,19 грн за кредитним договором; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції змінено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 липня 2014 року в розмірі 7 173,15 доларів США, що еквівалентно 83 495,47 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов у повному обсязі не врахував того, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік, про застосування наслідків якої просив відповідач.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_1 посилається на порушення судами судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до порушення прав відповідача.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 березня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судами установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 07 вересня 2007 року укладено кредитний договір №IFIHAN51663856.

Згідно із умовами вказаного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11 738,21 доларів США на термін до 05 вересня 2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № IFIHAN51663856. Таким чином, у порушення умов кредитного договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

З наданого банком розрахунку вбачається, що прострочка заборгованості по сплаті кредиту у відповідача виникла з 07 червня 2010 року і з цього часу почала нараховуватися пеня.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судами не взято до уваги того, що кредитні кошти бралися на споживчі цілі у гривнях. Крім того, зазначає, що він як споживач не володів достатніми знаннями щодо продукту який має придбати та не розумів що підписує.

Слід зазначити, що вказані доводи не є переконливими, оскільки з наданого банком розрахунку вбачається, що прострочка заборгованості по сплаті кредиту у відповідача виникла з 07 червня 2010 року і з цього часу почала нараховуватися пеня.

Крім того, установлено, що відповідно до меморіальних ордерів від 24 жовтня 2011 року, кошти від реалізації транспортного засобу в розмірі 4 190,35 дол США зараховано на погашення частини кредитних платежів, що відображено у розрахунку заборгованості.

Суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи дійшов обгрунтованого висновку про те, що розрахунок тіла кредиту, процентів за прострочку сплати кредитних платежів та заборгованість по комісії позивачем розраховані правильно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду першої інстанції, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів та заявленого клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки позивачем доведено правомірність своїх вимог належними та допустимими доказами.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статті 1054 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року зупинено виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішень на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року, у незміненій частині, та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року, у незміненій частині, та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська