П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Київ

Справа №367/4910/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 15 травня 2019 року

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк

«Приватбанк»,

третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального

округу Швець Руслан Олегович

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 грудня 2018 року, ухваленого суддею Саранюк Л.П. в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області, повний текст рішення виготовлено 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №367/4910/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/5776/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Саранюк Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони 12 вересня 2008 року уклали кредитний договір № 2580449- CRED, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000,00 грн. до 10 вересня 2010 року, а позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 32,00% річних та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором (п.п.1.1,1.3,1.4, 3.1, 3.3, 3.4. кредитного договору).

Приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. 28 вересня 2016 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №3085, , яким запропоновано стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 125 200,13 грн.

Проте, виконавчий напис вчинений поза межами трирічного строку з дня виникнення права вимоги за кредитним договором, а тому цей напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, з тих підставах, що строк повного погашення кредиту, встановлений у кредитному договорі до 10 лютого 2010 р., у зв`язку з чим трирічний строк права вимоги за вказаним договором, передбачений ч.1ст. 88 Закону України «Про нотаріат», почав свій перебіг 11 лютого 2010 року та сплив 10 лютого 2013 року. Виконавчий напис вчинений 28 вересня 2016 р., тобто за межами трирічного строку з дня виникнення вимоги, у зв`язку з чим цей напис має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

В процесі розгляду справи позивач змінив підстави позову і вважає, що документи подані відповідачем для вчинення виконавчого напису, не є документами, які відповідно до закону можуть підтверджувати безспірність заборгованості позивача, стягнутої з останнього цим написом.

Посилаючись на положення ст.ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та Перелік документів, за якими провадиться стягнення у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 199 року № 117, позивач просив позов задовольнити, визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області суду від 18 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не повністю дослідив докази та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з недотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не вірно встановлено момент виникнення права вимоги відповідача за кредитним договором, оскільки відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно із п.п.3.1., 3.3., 3.4 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, надалі-Порядок вчинення виконавчих дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу.

Пунктом 1.4 кредитного договору встановлено, що кінцевий строк повного погашення кредиту - 10 вересня 2010 року. Тому, право вимоги за кредитним договором щодо примусового стягнення боргу виникло у Відповідача 11 вересня 2010 року, тобто на наступний день після непогашення Позивачем кредиту у встановлений кредитним договором строк.

Таким чином, висновок суду про те, що право вимоги за кредитним договором виникло у Відповідача з моменту направлення вимоги, у зв`язку із чим виконавчий напис вчинений у межах встановленого законом строку, суперечить умовам кредитного договору, ст.ст.530, 631 ЦК України та ст.88 Закону України «Про нотаріат».

Вказує, що безпідставним є посилання суду на збільшення сторонами строку позовної давності за кредитним договором, як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки, відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З викладеного вбачається, що позовна давність поширюється виключно на захист порушеного права судом.

Натомість, відповідно до ч.1 ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.п.3.3, 3.4. Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Порядку вчинення нотаріальних дій якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Таким чином, на думку позивача, строк, протягом якого може бути вчинений виконавчий напис, та позовна давність, належать до різних інститутів права та регулюють відмінні правовідносини. Тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що строк, встановлений ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», є позовною давністю, а не строком вчинення виконавчого напису.

Крім того, зазначає, що Представником Позивача - ОСОБА_2 09 серпня 2018 року було подано заяву про зміну підстави позову, в якій останній, зокрема, зазначав про неправомірність стягнення оскаржуваним написом процентів за користування кредитом, оскільки кредитним договором встановлений строк кредитування до 10 вересня 2010 року, то право Відповідача нараховувати проценти за кредитним договором припинилося з 11 вересня 2010 року, тому вважає, що оспорюваним виконавчим написом з Позивача незаконно стягнуті проценти за період зі 01 вересня 2010 року по 01 серпня 2016 року.

Сторони правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

В удовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» явку свого представника з належно оформленими повноваженнями, не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа ПНКМНО Швець Р.О. до суду надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом установлено, що між позивачем і відповідачем 12 вересня 2008 року укладено кредитний договір №250449-CRED. Відповідно до умов кредитного договору ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000,00 гр. до 10 вересня 2010 року, а позивач зобов`язався повернути кредит ,сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 32,00 річних та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені кредитним договором.

Відповідно до умов кредитного договору №2504479- CRED від 12 вересня 2008 року, договір діє до 10 вересня 2010 року, п.5.7 кредитного договору передбачено збільшення строку позовної давності, а саме «терміни позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по даному Договору встановлюється сторонами тривалістю 5 років», тобто до 10.09.2015 року.

З матеріалів справи вбачається і вставлено судом, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року, постановлено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь банку суму боргу. Рішення набрало сили 06 грудня 2012 року. 11 лютого 2013 року державним виконавцем відділу виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття провадження в якому боржнику запропоновано добровільно виконати зобов`язання.

10 серпня 2016 року та 16 серпня 2016 року на адресу ОСОБА_1 направлено письмові вимоги про усунення порушень за кредитним договором №2504479- CRED від 12 вересня 2008 року , що стверджується реєстрами відправлень

28 вересня 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. подану заяву про вчинення виконавчого напису для стягнення боргу частинами за кредитним договором №2504479-CRED від 12 вересня 2008 року.

28 вересня 2016 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором №2504479-CRED від 12 вересня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилаючись на п 3.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та ст. 88 Закону України «Про нотаріат» апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений згідно вимог чинного законодавства, його складання не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства і підстави для визнання його незаконним та таким, що не підлягає до виконанню, відсутні .

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 . При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції не було досліджено та не надано належної оцінки дотримання при вчиненні нотаріусом виконавчого напису вимог щодо безспірності заборгованості відповідача перед банком, не звернувши увагу на те, що у виконавчому написі нотаріуса зазначено період стягнення, який перевищує загальний строк позовної давності (з 12 вересня 2008 року по 01 серпня 2016 року), тобто включає вимоги, з дня виникнення яких минуло більше трьох років, а також нотаріус вирішив стягнути з відповідача одночасно пеню та штрафи за порушення боржником грошового зобов`язання, що не відповідає вимогам статті 61 Конституції України.

Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитними договором №2504479- CRED від 12 вересня 2008 року за у сумі 51 846,96 грн. та стягнуто з ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» заборгованість 10 000 грн., всього суму у розмірі 61 846,96 грн., яка складається з 26007,05 грн. - заборгованість по кредиту, 32 656,72 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 250 грн. - штраф (фіксована частина), 2933,19 грн. - штраф, 2933,19 - штраф (процентна складова).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином у справі, що переглядається, після спливу строку кредитування, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Наявними в справі письмовими доказами підтверджується, що представниками позивача вищенаведені вимоги закону дотримані, оскільки ними до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про стягнення витрат за професійну правничу допомогу, а докази про судові витрати ними подано до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

Верховний суд у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 127/13154/16-ц зокрема зазначив, що доводи касаційної скарги щодо безпідставності відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, оскільки його представник не залучався ухвалою суду, як особа, яка надає правову допомогу, є необґрунтованими.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» п.131).

На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги від 25 листопада 2017 року; копію ордеру на надання правової допомоги; детальний опис робіт, в якому зазначено найменування юридичних послуг, кількість витрачених годин та вартість таких послуг; копію квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 8000 гривень, копію квитанції до прибуткового касового ордеру за участь в судових засіданнях в сумі 7500 гривень.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 задоволено, а позивачем по справі понесено судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, що підтверджується наданими ними належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими позивачем, колегія суддів вважає, що наявні підстави про стягнення на користь позивача понесених ними витрат у розмірі 11000 гривень з урахуванням кількості та тривалості судових засідань, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт.

Крім того, відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним при зверненні до суду з позовною заявою по сплаті судового збору в сумі 1266 гривень 60 копійок та судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в сумі 1899 гривень 90 копійок.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє на підставі ордеру, в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 грудня 2018 року - скасувати, та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем 28 вересня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3085.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д, ідентифікаційний код юридичної особи:14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 3166 гривень 50 копійок, витрати на правничу допомогу в сумі 11000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна