П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.,

з участю секретаря судових засідань : Микуляк Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 4 лютого 2019 року, постановлену суддею Івановим А.П., в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення цієї ради від 27.02.2018 про передачу комплексу будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 у власність Сюртівської сільської ради.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на комплекс будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що на даний момент існує загроза, що вказаний комплекс будівель та споруд може бути відчужений відповідачем третім особам, що в результаті утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 4 лютого 2019 року накладено арешт у вигляді заборони розпоряджатися нерухомим майном, а саме : на комплекс будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248).

В апеляційній скарзі Сюртівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області просить скасувати зазначену ухвалу, як незаконну та необґрунтовану.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів може потягти за собою невиконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Отож позивач звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, повинен був довести, що існує не потенційна, а реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визнання незаконним та скасування рішення Сюртівської сільської ради.

Положення частини 7 статті 153 ЦПК України зобов`язують суд в ухвалі про забезпечення позову зазначити вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Однак як у матеріалах справи, так і в оскаржуваній ухвалі відсутні посилання на будь-які докази, на підставі яких можливо було б зробити висновок про обґрунтованість припущення позивача про існування ризиків, передбачених ч.2 ст.149 ЦПК України. Саме по собі посилання в оскаржуваній ухвалі на статті 149, 150 ЦПК України не є відповідним обґрунтуванням вжиття заходів забезпечення позову. Тому вважає, що у суду були відсутні законні підстави для застосування будь-яких заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову в справі, може ускладнити або утруднити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з порушенням вимог закону з огляду на наступне.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема :

-накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб;

-забороною вчиняти певні дії;

-встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Однак задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції обрав вид забезпечення позову, який не передбачений статтею 150 ЦПК України, а саме наклав арешт у вигляді заборони розпоряджатися спірним нерухомим майном.

Окрім цього, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.01.2019, за Сюртівською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області зареєстровано право власності на комплекс будівель та споруд, об`єкт житлової нерухомості за адресою : АДРЕСА_1 , зокрема :

-склад «Б» загальною площею 578,8 кв.м.;

-виробничий корпус «В» загальною площею 634,9 кв.м.;

-склад «Г» загальною площею 132 кв.м.;

-склад «Д» загальною площею 248,1 кв.м.;

-електрощитова «Ж» загальною площею 5,8 кв.м.;

-гараж «К» загальною площею 130,8 кв.м.;

-навіс «Н», туалет «О», навіс «П», вагова «С» - загальною площею 24,1 кв.м.

Підставою виникнення права власності зазначено рішення Сюртівської сільської ради від 27.02.2018, яке оспорюється позивачем, а форма власності комунальна (а.с.14-15).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на належність йому на праві власності майна, як акціонеру на підставі акту розподілу та закріплення майнових часток №5 від 14.02.2003 (55,0%), проте якого саме майна, ним у заяві не зазначено. Вказується лише, що на баланс ЗАТ «Насіння» було передано нерухоме майно - комплекс будівель та споруд за адресою : АДРЕСА_1 (у подальшому адреса була змінена на АДРЕСА_1 ). Однак матеріали справи доказів про зміну зазначеної адреси, які б вказували на порушення прав позивача спірним рішенням Сюртівської сільської ради, не містять.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 , після розподілу часток між акціонерами у майні ЗАТ «Насіння», передача майна акціонерам відбулась на підставі актів розподілу та закріплення майнових часток від 14.02.2003, зокрема акціонеру ОСОБА_1 на підставі акту №5 відповідно до належної йому частки 55,%. Розподілене між акціонерами майно знаходиться за адресами : АДРЕСА_2 в і так далі. Однак доказів, що належне позивачу майно знаходиться саме за адресою АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Окрім цього, накладаючи арешт у вигляді заборони розпоряджатися спірним нерухомим майном, судом першої інстанції також не було враховано, що заходи забезпечення позову, згідно частини 3 статті 150 ЦПК України, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати рішення Сюртівської сільської ради від 27.02.2018 про передачу комплексу будівель та споруд за адресою : АДРЕСА_1 у власність Сюртівської сільської ради, при цьому позивач не оспорює реєстрацію спірного майна за відповідачем, що б вказувало на ефективний захист прав позивача, а також не вказує, яке саме майно, відповідно до належної йому частки у майні ЗАТ «Насіння» (55,0%), йому належить. А тому заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на все належне відповідачу майно за адресою АДРЕСА_1, не є співмірними із заявленою позивачем вимогою.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, з`ясувавши обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленій ним позовній вимозі про визнання незаконним та скасування рішення Сюртівської сільської ради, і за відсутності доказів та достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про забезпечення позову.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідно до статті 374 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням з цього питання нової ухвали, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Керуючись статтями 374, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області - задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 4 лютого 2019 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :