Апеляційне провадження № 22-ц/824/7078/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 369/10662/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ),

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого 19 грудня 2016 року під головуванням судді Дубас Т.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року МТСБУ звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 27.06.2014 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Нісан» д.н.з НОМЕР_1 , по вул. Тешебаєва в м. Києві, скоїла зіткнення з автомобілем марки «Лексус», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та металевої огорожі буд № 37/17 по вул. Тешебаєва.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2014 року ОСОБА_2 визнано винною в скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

В результаті ДТП з вини ОСОБА_2 , був пошкоджений автомобіль марки «Лексус», д.н.з. НОМЕР_2 , що на праві власності належить ОСОБА_5 , яким в момент ДТП керував ОСОБА_4 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «УТСК» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4443379, терміном дії від 23.09.2013 по 22.09.2014.

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного ТОВ «ЕАК «Довіра» оцінювачем ОСОБА_6 , 01.08.2014 вартість відновлювального ремонту досліджуваного КТЗ з врахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників автомобіля «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП складає 87 637,42 грн.

Зазначало, що завдана шкода особисто винуватцем ДТП, потерпілому відшкодована не була.

На дату скоєння ДТП, водій ОСОБА_2 не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розглянувши заяву власника пошкодженого автомобіля та зібрані аварійним комісаром документи по ДТП, МТСБУ було прийнято рішення про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та виплачено ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1/24024 від 28.08.2014.

МТСБУ було сплачено за послуги аварійного комісара за огляд автомобіля та збір документів по ДТП у розмірі 740,00 грн. що підтверджується платіжним дорученням № 7158 від 28.08.2014 р., та актом виконаних робіт № 9256 від 20.08.2014 року, у зв`язку з чим просив постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на їх користь грошові кошти в розмірі 50 740,00 грн. та судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року позов МТСБУ задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь МТСБУ відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 50 000,00 грн., витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 740,00 грн., та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн., а всього 52 118,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася, зокрема на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції.

ОСОБА_5 , яка є власницею автомобіля «Лексус», порушено строк звернення до страхової компанії, як це передбачено пп.33.1.4 п.33.3 ст.33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» протягом трьох днів. Разом з тим, доказів поважності причин пропуску строку звернення до страхової компанії матеріали справи не містять. Таким чином, це призвело, на її думку, до протиправної виплати відшкодування та як наслідок - безпідставного регресного позову.

Суд прийняв до уваги експертну оцінку вартості відновлювального ремонту, проведену суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 , дію сертифікату якого призупинено безстроково. Тому, вважала, що такий звіт не може бути належним доказом у вказаній справі.

Вона добросовісно виплатила ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 2 000 доларів США та 13 000 грн., що в сумі складає 38 881 грн., у відшкодування суми завданого збитку, що підтверджується наданою копією розписки.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач у судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належно, проте про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги МТСБУ, суд першої інстанції виходив їх доведеності.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.06.2014 о 13 год. 45 хв. ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Нісан» державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Тешебаєва в м. Києві, виїжджаючи на перехрестя з вул. Краснодарської по другорядній дорозі не надала дорогу автомобілю «Лексус», д.н.з. НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення з останнім та наїзд на перешкоду, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та металевої огорожі буд № 37/17 по вул. Тешебаєва, чим порушила п. 16.11 ПДР.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 23.07.2014 р. ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Частиною 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції 2004 року) передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

На дату скоєння ДТП водій ОСОБА_2 не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В результаті ДТП з вини ОСОБА_2 , був пошкоджений автомобіль «Лексус» д.н.з. НОМЕР_3 , що на праві власності належить ОСОБА_5 , яким в момент ДТП керував ОСОБА_4 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «УТСК» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4443379, терміном дії від 23.09.2013 по 22.09.2014.

Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, відповідно до звіту Вих. № 9256 від 01.08.2014 р. складає 87637,42 грн.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неповідомлення відповідача про розгляд справи, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина 1, 2 статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Крім того, згідно з абзацом 5 частини 5 статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

З аналізу вказаних положень закону можна дійти висновку, що під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів вручення судової повістки ОСОБА_2 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції).

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово надсилав на адресу відповідачки, зазначену в позовній заяві, судові повістки з повідомленням про розгляд справи.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що поштові конверти, адресовані судом першої інстанції відповідачеві разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання (ас.ас. 41-42).

Отже, матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи, оскільки повернення до суду першої інстанції судової повістки без вручення її учаснику справи з вказівкою причини повернення за закінченням терміну зберігання не свідчить про належне повідомлення учасника справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача щодо якого відсутні відомості про належне повідомлення.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст.1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п.п.33.1, 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Статтею 1191 ЦК України та п.38.2.1 ст.38 вказаного Закону передбачено, що особа яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

За п.п.38.2, 38.2.1 ст.38 та п.39.2.1 ст. 39 Закону одним із основних завдань МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно з п.п а п.41.1 ст.41 Закону України МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Оскільки ОСОБА_2 є винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, на момент вчинення якої не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь МТСБУ в порядку регресу 50 000,00 грн. витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування, проте не звернув уваги на докази, які підтверджують заявлені позовні вимоги.

Оцінюючи надані докази МТСБУ до матеріалів справи, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання доказів та заперечень до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Разом з цим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_2 зазначає, що Наказом ФДМУ № 3089 від 02.12.2005 дію свідоцтва № 1946 оцінювача ОСОБА_6 від 16.08.2002 було призупинено безстроково ( ас.ас. 62-62).

Згідно Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, ОСОБА_6 отримав свідоцтво оцінювача № 344/16 за напрямом 1.3 (оцінка колісних транспортних засобів) 25.04.2016, про що Наказом ФДМУ від 13.05.2016 Щодо включення інформації про суб`єктів оціночної діяльності до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності його включено до вказаного переліку оцінювачів.

З матеріалів справи вбачається, що автотоварознавче дослідження за висновком від 01.08.2014 проведене ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Довіра» - оцінювачем ОСОБА_6 , який, як зазначено в самому звіті має свідоцтво ФДМУ про реєстрацію в ДРО № 1946 від 16.08.2002. Вказаний висновок авто товарознавчого дослідження оформлений у вигляді експертного дослідження - звіту про визначення вартості матеріального збитку і скріплений печаткою ТОВ ««Експертно-асистуюча компанія «Довіра» підписом директора ОСОБА_7 та оцінювачем ОСОБА_6

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 25.02.1994 № 4038-XII "Про судову експертизу" (в редакції Закону України від 09.09.2004 № 1992-IV, далі Закон про судову експертизу) судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Згідно із пунктом 3 статті 10 Закону про судову експертизу до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Вимоги до експертів-автотехніків, які не є працівниками державних експертних установ, в тому числі вимоги до їх професійної атестації, підстави продовження дії свідоцтва, встановлюються Положенням про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженим наказом Мінюсту України від 03.03.2015 № 301/5 (номер реєстрації 249/26694 від 04.03.2015, далі Положення).

Згідно із пунктом 1 розділу VI Положення у разі прийняття комісією рішення про присвоєння (підтвердження) кваліфікації судового експерта особі протягом 10 робочих днів видається свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта з певного виду експертної спеціальності (далі - Свідоцтво) або робиться відмітка у Свідоцтві про продовження терміну його дії.

Якщо строк дії Свідоцтва не продовжений, Свідоцтво вважається недійсним (п. 7 р. VI Положення).

Згідно із пунктом 4.3 розділу IV Методики товарознавчої експертизи у разі виконання судовим експертом відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судову експертизу" оцінки на договірних засадах з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб, він складає висновок експертного дослідження з урахуванням особливостей його оформлення згідно із законодавством.

Таким чином, ОСОБА_6 на момент складення звіту не мав свідоцтва в реєстрі оцінювачів, оскільки його свідоцтво № 1946 від 16.08.2002 було призупинено безстроково ( ас.ас. 62-62). А свідоцтво оцінювача № 344 / 16 за напрямом 1.3 (оцінка колісних транспортних засобів) ОСОБА_6 отримав лише 25.04.2016.

Тобто, висновок про визначення вартості матеріального збитку зроблений не уповноваженою особою.

Відповідно до частини 1 статті 59 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Отже, звіт про визначення вартості матеріального збитку від 1.08.2014 є недопустимим доказом у справі (частина 1 статті 59, пункт 4.3 розділу IV Методики товарознавчої експертизи).

Відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Методики товарознавчої експертизи загальні визначення баз оцінки, порядку їх застосування і відповідних їм видів вартості наведені в Національному Стандарті N 1.

Згідно із пунктом 32 Національного Стандарту № 1 у разі виникнення необхідності у визначенні розміру ймовірного страхового відшкодування оцінка застрахованого майна проводиться з урахуванням умов страхування та дотриманням принципів корисності і заміщення. Для застрахованого майна, подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків.

Таким чином, відповідно до Методики товарознавчої експертизи розмір витрат на відновлювальний ремонт з урахуванням зносу (розмір прямих збитків) визначається на дату дорожньо-транспортної пригоди.

Наданий позивачем звіт про визначення вартості матеріального збитку від 1.08.2014 виконаний на дату проведення дослідження 01.08.2014 (ас. 22, зворот) тоді як дорожньо-транспортна пригода сталася 27.06.2014, в зв`язку з чим в порушення вимог пункту 32 Національного Стандарту № 1 розмір збитків (вартість витрат на відновлювальний ремонт з урахуванням зносу) визначений не на дату дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що до апеляційної скарги ОСОБА_2 долучено копію розписки від 3.10.2014, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 , яка є власницею пошкодженого автомобіля «Лексус» в ДТП, яке відбулося 27.06.2014, прийняла від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2000 дол. США та 13 000 грн. в рахунок відшкодування завданих внаслідок ДТП збитків її автомобілю. У вказаній розписці зазначила, що ніяких претензій до відповідача не має. Вказала, що матеріальні збитки та моральну шкоду відшкодовано повністю.

Оригінал такої розписки оглянутий в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 29.05.2019.

Таким чином, з вищевикладеного випливає те, що відповідач добровільно виконала відшкодування, пов`язане із завданням матеріального збитку в ДТП, а позивач, прийнявши таке відшкодування відмовилася від пред`явлення будь-яких претензій до ОСОБА_2

Між тим, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача щодо того, що ОСОБА_5 , яка є власницею пошкодженого автомобіля «Лексус» в порушення вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 3 днів не повідомила про настання ДТП відхиляються судом апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Сам по собі факт письмового неповідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення судового рішення, яке має базуватися на загальних положеннях та підставах про відшкодування збитків.

Обмеження набуття права зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди у разі неповідомлення страховика протягом трьох днів з моменту ДТП про вказану подію за умови встановлення факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування страховиком шкоди потерпілому суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 (справа №371/6159/16-ц).

Верховний Суд України у вказаній справі дійшов висновку, що за умови встановлення факту настання страхового випадку та визнання його страховиком, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню понесені останнім судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2067,00 грн.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Моторного (транспортного) бюро України - відмовити.

Стягнути з Моторного (транспортного) бюро України (ЄДРПОУ 2164131, 02154, м. Київ, Русанівський бульвар,8) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) судовий збір в розмірі 2067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарження не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: