ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1933/19 Справа № 203/14/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", яке з 21 травня 2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами, мотивуючи його тим, що 26 грудня 2007 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №X003Д/С, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 90.000 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості.

Вказували, що договір було укладено на строк до 26 грудня 2012 року та інших умов договору сторони не підписували.

Посилаючись на те, що своєчасно заборгованість за кредитним договором не погашена, чим порушуються їхні права, передбачені ст.ст.631,1049,1048,536,530, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по процентам за кредитним договором від 26 грудня 2007 року на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 5.629 доларів США 81 цент.

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 26 грудня 2007 року між ним та банком було укладено кредитний договір №X003Д/С, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 90.000 доларів США на строк до 25 грудня 2012 року.

Зазначав, що достроково повернув кредит та сплатив усі проценти за ним станом на 14 травня 2010 року.

Вказував, що 06 березня 2012 року банк ще списав з його поточних рахунків заборгованість за процентами та пенею.

Посилаючись на те, що отримані кредитні кошти повернув, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати припиненими зобов'язання за кредитним договором від 26 грудня 2007 року.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач за первісним позовом АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині вирішення їхніх позовних вимог, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні їхнього позову, наполягали на тому, що ОСОБА_2 допустив прострочення виконання зобов'язань.

17 січня 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він наголошував на тому, що умови кредитного договору виконав у повному обсязі, а тому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду в оскаржуваній банком частині залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і на цьому наполягав позивач, що 26 грудня 2007 року між останніми було укладено кредитний договір №Х003Д/С, відповідно до умов якого позичальнику ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 90.000 доларів США, зі сплатою 14% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення до 25 грудня 2012 року включно.

З наданого до первісного позову розрахунку вбачається, що за кредитним договором обліковується заборгованість позичальника за тілом кредиту в розмірі 9.980 доларів США 06 центів, на яку банком, після закінчення строку дії кредитного договору, нараховуються відсотки, виходячи із розміру облікової ставки Національного банку України.

11 травня 2017 року банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року, яка утворилась станом на 10 квітня 2017 року, в якому просив стягнути заборгованість в розмірі 46.406 доларів США 60 центів, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9.980 доларів США 06 центів, а також процентів та неустойки.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову було відмовлено в зв'язку із пропуском банком строків позовної давності.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту, а п.1.1 договору було визначено, що погашення заборгованості за ним здійснюється в сумі та в строки, згідно графіку погашення кредиту, вказаному в таблиці.

Вказаним графіком було передбачено здійснення щомісячних платежів в розмірі 1.500 доларів США в період з 25 січня 2008 року по 25 грудня 2012 року, а всього в сумі 90.000 доларів США.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 10 квітня 2017 року, що надавався банком до позовної заяви, поданої до суду в травні 2017 року, вбачається, що протягом дії договору відповідачем було сплачено, у т.ч. достроково, а також списано банком в рахунок погашення заборгованості кошти в розмірі 107.504 доларів США 27 центів. При цьому, останнє погашення відбулось 06 березня 2012 року.

Разом з тим, в подальшому, протягом строку дії кредитного договору, встановленому п.1.1 останнього, та до травня 2017 року, тобто на протязі більш ніж п'яти років, банк не повідомляв позичальника про наявність заборгованості та її складові, не заявляв вимог щодо її погашення в позасудовому або судовому порядку, не вирішував питання про задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна, визначеного в п.1.3 кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку суд першої інстанції виходив з того, що відповідач сплативши за кредитним договором кошти в рахунок достроково погашення заборгованості та в розмірі більшому, ніж визначено в графіку погашення кредиту, за відсутності будь-яких претензій з боку банку на протязі тривалого часу, обґрунтовано розраховував на належне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором перед банком та вважав їх позов необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині, що оскаржується у зв'язку з наступним.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Колегія суддів наголошує на тому, що строк дії спірного кредитного договору припинено з 26 грудня 2012 року, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за вказаним договором залишені без задоволення у зв'язку з пропуском строку позовної давності, рішенням яке набрало законної сили таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у стягнення заборгованості за відсотками нарахованими банком за обліковою ставкою НБУ.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову та наявності підстав для стягнення заборгованості за відсотками на підставі ст.ст.526,527,530,613,1054 ЦК України не можуть біти прийняті до уваги у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.