Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №522/5771/16-ц

провадження №61-37035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року у складі суддів Журавльової О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» на свою користь грошову суму в іноземній валюті в розмірі 99 560 доларів США; 335 787,72 грн - відсотків за користування чужими грошовими коштами, 655 326,92 грн - інфляційних витрат та 62 005,67 (шістдесят дві тисячі пять) гривень 67 копійок процентів від простроченої суми заборгованості

Позов мотивовано тим, що 19 липня 2007року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, поручителем за виконання зобов`язань по якому виступив позивач.

05 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, яким змінено порядок погашення заборгованості за кредитним договором, а саме встановлено, що ОСОБА_3 або ОСОБА_4 , як поручитель, з 05 серпня 2013 року до 06 серпня 2013 року добровільно погашають заборгованість за кредитним договором у сумі 99 560 доларів США.

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання припиненим договору поруки у зв`язку зі збільшенням ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки в односторонньому порядку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2014 року та позов задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 19 липня

2007 року, укладений між банком та ОСОБА_1 з 01 липня 2008 року.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що з цього моменту між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» не існувало договірних зобов`язань за договором поруки та була відсутня правова підстава для передачі грошових коштів ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», тому відповідач безпідставно набув та зберігає його майно.

Розмір процентів за користування безпідставно отриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 становить 335 787,72 грн, загальна сума зростання боргу з урахуванням індексу інфляції становить 655 326,92 грн та три проценти річних становить 62 005,67 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2017 року у складі судді Бойчук А. Ю. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент добровільної сплати ОСОБА_1 (з 05 серпня 2013 року до 06 серпня 2013 року) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошової суми 99 560 доларів США, договір поруки від 19 липня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 виступав поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 , був чинний. Отже, вказані кошти позивачем було надано відповідачу на підставі договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 19 липня 2007 року, тобто були надані на правовій підставі, а отже норми статті 1212 ЦК Українине підлягають застосуванню до спірних правовідносин, в тому числі і вимоги позивача з урахуванням статті 1214 ЦК України про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат та процентів від простроченої суми заборгованості є безпідставними.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що норми статті 1212 ЦК Українине можуть бути застосовані до правовідносин, які склались між сторонами, а тому вимоги позивача з урахуванням статті 1214 ЦК України про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат та процентів від простроченої суми заборгованості задоволенню не підлягають. Доказів, які б спростовували встановлені обставини, заявником не надано. Висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не був стороною договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, а отже цим договором на позивача не покладалося жодних обов`язків. Станом на момент укладання договору про внесення змін № 1, тобто 05 серпня 2013 року, позивач вже не був поручителем та не міг діяти на підставі договору поруки, оскільки цей договір припинився в момент збільшення процентної ставки відповідачем в односторонньому порядку, тобто 01 липня 2008 року.

Апеляційним судом не враховано, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, порука припиняється в момент збільшення забезпеченого нею зобов`язання. Оскільки договір поруки припинився 01 липня 2008 року, позивач не міг діяти як поручитель за даним договором, а отже погашення ним заборгованості за позичальника перед банком та передача відповідачу грошових коштів відбулися без достатньої правової підстави як станом на момент передачі коштів, так і станом на момент розгляду спору.

Посилаючись на наведене, заявник вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статей 1212, 1214 ЦК України, неправильно застосував наведені норми та неправильно вирішив спір.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, АТ «Укрсоцбанк», заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені ним, в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 перед банком за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, як безпідставно набуті на підставі статті 1212 ЦК Українита з урахуванням положень статті 1214 ЦК України зі стягненням з банку процентів, а також 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до статті 625 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК Українирегулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Установивши, що з 05 серпня 2013 року до 06 серпня 2013 року ОСОБА_1 добровільно сплатив на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошову суму 99 560 доларів США в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед банком за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, поручителем в забезпечення виконання зобов`язань за яким він виступав, тобто вказані кошти банк отримав на підставі договірних зобов`язань, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необґрунтованість посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу за договором на підставі статті 1212 ЦК України.

Установивши, що даний позов пред`явлено позивачем саме про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України, проте між сторонами виникли інші правовідносини, які урегульовуються іншими нормами законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відповідно до імперативних норм процесуального закону щодо розгляду справи лише в межах заявлених позовних вимог дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів, сплачених в рахунок погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_3 , забезпечених порукою ОСОБА_1 , на підставі положень статті 1212 ЦК України спростовуються змістом правовідносин, які виникли між сторонами та правовою природою, перерахованих на виконання зобов`язання коштів, а також встановленими під час розгляду справи обставинами і змістом наведених вище нормам матеріального права, які суд апеляційної інстанції застосував правильно.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська