ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/6041/13 Головуючий суддя І інстанції Шевченко Г.С.
Провадження № 22-ц/818/2161/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: стягнення заборгованості за кредитним договором
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів Коваленко І.П., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в особі адвоката адвокатського об`єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» Кандиба Т.О. на заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2014 року, ухвалене у складі судді Шевченко Г.С., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» доОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив :

29 липня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 21174,56 грн. та витрат по сплаті судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного шляхом підписання заяви та погодження з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП2010-256 від 06.03.2010 та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті в мережі Інтернет http://privatbank.ua/terms/70/, договору № б/н від 04.08.2010 року ОСОБА_1 отримав від позивача кредит у розмірі 8300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.05.2014 року має заборгованість на суму 21174,56 грн., яка складається з наступного: 8110,86 грн. - заборгованість за кредитом; 8918,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2660,87 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; штрафи 500,00 грн. фіксована частина, 984,50 грн. - процентна складова.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2014 року позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21174,56. Вирішено питання щодо судових витрат.

18 грудня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2019 року заяву про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 .- адвокат адвокатського адвокатського об`єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» Кандиба Т.О. просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заочне рішення є незаконним та необґрунтованим, обставини, які суд вважав встановленими недоведені, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги, що надані позивачем на підтвердження доводів позову документи (розрахунок заборгованості, копія заяви позичальника та роздруківка умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою) не є належними і допустимими доказами укладення між сторонами договору кредиту б/н від 04.08.2010 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк не довів видачу відповідачу кредитних коштів та погодження з ним саме тих Умов та Правил надання банківських послуг, що надані Банком до позовної заяви у якості складової частини договору кредиту, які не були підписані відповідачем. Зазначив, що у дані справі необхідно застосовувати правовий висновок, який було висловлено у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-16цс15 відповідно до якої умови надання споживчого кредиту фізичними особами не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. У наданих позивачем документах не вказано строк повернення кредиту (строку дії кредитної картки), внаслідок чого неможливо встановити дату виникнення у відповідача обов`язку повернення кредитних коштів (дата закінчення дії кредитної картки), суд не встановив причини невідповідності розміру відсотків за користування кредитними коштами, зазначеного у Довідці Банку про умови кредитування.

Крім того, відповідач не отримував жодного процесуального документу по справі, фактично був позбавлений можливості подати заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог банку, яку він подав до суду апеляційної інстанції. Вказав, що згідно до розрахунку заборгованості прострочення за тілом кредиту виникло 28.02.2011 року, за відсотками - 25.11.2010 року, тому на день звернення до суду з позовом 29.07.2014 року вже сплив 3 річний строк позовної давності за основним боргом та 1- річний - за вимогами про стягнення неустойки.

Банком до суду було надано письмові пояснення (відзив) на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На обґрунтування відзиву послався на вищевказані доводи, які були наведені у позовній заяві. При цьому вказав, що відсутність підпису Позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, оскільки він поставив підпис на Анкеті-Заяві позичальника та довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Посилання відповідача на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які підтверджували, що саме надані позивачем Умови та правила є складовою частиною договору, підписуючи заяву від 04.08.2010, представник відповідача відхилив, оскільки відповідач не надав суду інших Умов та правил надання банківських послуг, які, на його думку, діяли на час підписання заяви. При цьому представник банку послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 922/2263/17. При оформленні карти відповідач пройшов ідентифікацію у Приватбанку шляхом фотографування з карткою «Універсальна», знімком екрану від 04.08.2010р. з програмного комплексу Банку ЄКБ (Єдина клієнтська база), на якому зображено фото відповідача з карткою є доказом її отримання. На підтвердження встановлення відповідачу кредитного ліміту та користування кредитними коштами до відзиву на скаргу було надано виписку по картці, яка містить інформацію щодо дати та розміру кредитного ліміту встановленого позичальнику та усі операції зі зняття та погашення заборгованості по кредиту. Кредит був отриманий відповідачем у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Згідно інформації з банківського програмного комплексу «Промінь» в межах цього кредитного договору позичальнику видавалася 1 картка зі строком дії до 09/14. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, вислано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Тому у даному випадку позовна давність не спливала, оскільки застосовується щодо місячних платежів після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, ст. 261 ЦК України, а не закінченням строку дії договору (правова позиція, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14 та від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядок, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що уклавши з банком кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач систематично порушував свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо доведеності заявленого позову.

Суд вважав встановленими наступні обставини справи.

04.08.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором Банк виконав своєчасно і повністю.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором виконує неналежним чином, у зв`язку із чим станом на 30.05.2014 року має заборгованість перед позивачем в розмірі 21174,56 грн., яка складається з: 8110,86 грн. - заборгованість за кредитом; 8918,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2660,87 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 984,50 грн. - штраф (процентна складова).

Однак до таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальність сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Предметом доказування у даній справі є порушення відповідачем умов Кредитного договору та обсяг заборгованості за таким договором.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що на підтвердження надання кредитних коштів, їх використання відповідачем та розміру його заборгованості позивач надав до суду першої інстанції лише розрахунок заборгованості за договором б/н від 17.02.2010 року, який за своїм змістом є одностороннім аналітичним документом, який не був погоджений з відповідачем (а.с. 3-5), а належність до справи іншого доказу змісту істотних умов договору кредиту, щодо ліміту кредитування, нарахування процентів та неустойки - доданих позивачем на підтвердження розміру заборгованості Умов та Правил надання банківських послуг достовірними письмовими доказами не підтверджено.

Суд не звернув уваги, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів у п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись таким доказом, оскільки цей документ не є первинним документом за змістом вимог Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таких документів до суду першої інстанції позивачем всупереч процесуального обов`язку подано не було.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості у розумінні ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України не є належним, допустимим доказом факту виконання позивачем умов договору про надання суми кредиту та використання відповідачем кредитних коштів, тому суд першої інстанції помилково взяв його до уваги.

При цьому колегія суддів застосовує правову позицію, яка була за аналогічних обставин справи висловлена про недостатність (ст. 80 ЦПК) такого доказу, як розрахунок заборгованості, який за відсутності первинних бухгалтерських документів в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» свідчить про недоведеність розміру заборгованості та заявлених вимог банку про її стягнення (постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, провадження № 61-517св18).

Колегія суддів також звертає увагу на процесуальний обов`язок позивача вчасно надавати до суду першої інстанції належні і допустимі докази, що передбачено ст. 83 ЦПК України. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, ч. 4 ст. 83 ЦПК України.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, ч. 8 ст. 83 ЦПК України.

У даній справі відсутні відомості про наявність передбачених у ч. 4 ст. 83 ЦПК України поважних причин у ненаданні до суду першої інстанції належних і допустимих доказів (бухгалтерських документів) про розмір боргу за процентів за кредитом. Відсутність таких доказів унеможливлює перевірку судом обґрунтованості наданого позивачем розрахунку суми позову та свідчить про свідоме порушення позивачем принципу змагальності, рівності учасників справи у процесуальних правах та обов`язках своєчасного розкриття доказів (ст. 12 ЦПК України), що має ознаки зловживанням процесуальним правом, яке відповідно до ст. 44 ЦПК України не допускається. Внаслідок зловживання процесуальним правом для позивача наступають негативні наслідки у вигляді не прийняття таких доказів судом апеляційної інстанції, що передбачено у ч. 3 ст. 367 ЦПК України, згідно якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження визначених у ч. 3 ст. 367 ЦПК України виняткових випадків для приймання наданих банком до суду апеляційної інстанції нових доказів: фото відповідача з карткою, роздруківки Наказу Приватбанку, виписки по рахунку, інформації щодо строку дії карток.

Таким чином, позивач, всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надав до суду належних доказів на підтвердження того, що у відповідача є заборгованість за кредитом, на яку нараховувались проценти та штрафні санкції.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивач не довів зміст істотних умов укладеного між сторонами справи договору кредиту. Наявна у справі заява про отримання кредитної картки, де зазначено про бажаний кредитний ліміт в сумі 15000 грн., таких умов не містить, а довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, де зазначені: базову процентну ставку, розмір та порядок сплати щомісячних платежів, правила нарахування тощо, не містить відомостей, що вона була підписана саме відповідачем, відсутнє його прізвище (а.с. 6, 7).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

У статті 638 ЦПК України викладені правила укладення договору:

1. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

2. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Згідно 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Натомість надана позивачем копія Умов та правил не підписана відповідачем і тому не може бути належним чином ідентифікована в якості допустимого доказу, що при укладенні договору відповідач ознайомився та погодився саме з цими Умовами та правилами, тобто що сторонами був укладений письмовий договір на цих умовах. Поведінку позивача, який при укладенні договору кредиту не надає позичальнику Умови та Правила, на яких укладений договір кредиту, що не відповідає принципу правової визначеності, з точки зору стороннього спостерігача та загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, не можна вважати добросовісною.

Про те, що за відсутності таких даних не можна вважати доведеними позовні вимоги за аналогічних обставин справи було викладено правову позицію у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, від якої на день перегляду справи апеляційним судом не відбулося відступлення Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію також було висловлено Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 23 червня 23018 року у справі № 226/3556/15-ц (провадження№ 61-21373св18), яка також підлягає для застосування по цій справі.

Колегія суддів не застосовує у даній справі зазначену у відзиві на скаргу правову позицію про те, що за відсутності у справі інших Умов та правил, які на спростовування доказів банку має надати позичальник, надані банком Умови та правила необхідно вважати доведеними (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 922/2263/17). Колегія суддів не вбачає законних підстав для її застосування, оскільки Касаційний господарський суд у даному випадку відступив від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 за відсутності відповідного судового рішення з цього приводу Великої палати Верховного Суду, що є необхідним в таких випадках згідно п. 7 розділу XIII ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ до ЦПК України в ред. від 15.12.2017, в якому зазначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що відповідно до принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України, належність та допустимість доказу на умовах рівності перед законом і судом доводить та сторона, яка посилається на нього в обґрунтування своїх доводів та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому за недоведеності розміру заборгованості та змісту Умов та правил, на які погодився відповідач при підписанні заяви, позовні вимоги є недоведеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки позов не доведений, питання про застосування передбачених ч.4 ст.267 ЦК України наслідків спливу позовної давності не перевіряються колегією суддів апеляційного суду. Як було роз`яснено судам у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ст.376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в особі адвоката адвокатського об`єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» Кандиба Т.О. - задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 травня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії І.П.Коваленко.

О.М. Хорошевський.