КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року

м. Київ

справа № 755/12851/18

провадження № 22-ц/824/4557/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання -Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року у складі судді Яровенко Н.О.

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними.

В обґрунтування вимог зазначав, що 04 червня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту №10-29/7232 на суму 284 000,00 доларів США зі строком погашення кредиту з липня 2008 року по червень 2033 року включно. Указував, що 10 червня 2009 року та 06 липня 2011 року було укладено додаткові угоди №1 та №2 про внесення змін до кредитного договору. Крім того, 04 червня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії (на оплату страхових платежів) №10-29/7233, відповідно до умов якого позивачу надавалися транші кредиту у випадку нездійснення сплати за рахунок власних коштів страхових платежів за договором страхування майна №008-иг/06к.26 від 04 червня 2008 року, що здійснює страхування нерухомості, іпотека якої забезпечує виконання кредитних зобов`язань позивачем за кредитним договором.

Посилався на те, що 04 червня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено іпотечний договір №39.29-56/084і, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Звертав увагу, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року за заявою ОСОБА_2 скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №1071/15 від 16 вересня 2015 року за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором, яким позов було задоволено повністю.

Окрім того, зазначав, що у 2016 році відповідач звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на законодавчо встановлену заборону вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог банку було відмовлено.

Стверджував, що здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики щодо позивача при виконанні кредитного договору підтверджується зверненням до третейського суду та суду першої інстанції з вимогами повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зазначав, що банком неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 письмові листи та вимоги, у тексті яких, на думку позивача, мали місце елементи примусу, докучання та неналежного впливу, а також вживання загрозливих висловів на адресу позивача. Оскільки правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними, просив визнати укладені кредитний договір та іпотечний договір недійсними.

Рішенням Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 17 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 28 січня 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору, договору про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору недійсними, оскільки неправильно витлумачив зміст спірних правовідносин.

Уважає, що суд не неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не оцінив докази у порядку, визначеному ЦПК України.

Відповідач та третя особа не скористалися своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного, іпотечного договорів та договору про надання відновлювальної кредитної лінії сторонами було додержано всіх вимог, передбачених законодавством, за змістом оспорюваних правочинів між сторонами досягнуто всіх істотних умов, обов`язкових для даних видів договорів, окрім того при підписанні спірних договорів позивач погодився з їхніми умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечувався позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, а тому умови вищезазначених договорів не суперечать принципу добросовісності і їх наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 10-29/7232, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 284 000,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних та комісій, у розмірі та в порядку, визначених у додатку № 1 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною (а.с. 17-25).

Відповідно до копії заяви від 04 червня 2008 року, яка міститься в матеріалах справи на аркуші 26, дружиною позивача ОСОБА_5 надано згоду на укладення ОСОБА_2 указаного кредитного договору та погоджено його умови.

10 червня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року (а.с. 27-28).

06 липня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року (а.с. 30-32).

04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/7233, за умовами якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами - траншами, зі сплатою 24,00% річних за кредитом, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 5 378,00 грн., з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 03 червня 2033 року (включно) на умовах, визначених цим договором. За змістом п.п. 1.1.2 цього договору, кожна наступна видача траншу кредиту здійснюється в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.п. 1.1.1 цього Договору, за умови повного погашення попереднього траншу та у випадку нездійснення позичальником сплати за рахунок власних коштів чергового страхового платежу за договором страхування майна № 008-иг/06к.26 від 04 червня 2008 року, укладеного між позичальником та Веско (страховиком), що здійснює страхування нерухомості, іпотека якої забезпечує виконання кредитних зобов`язань позичальника за договором кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року (а.с. 33-40).

Згоду на укладення договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/7233 від 04 червня 2008 року також надано дружиною позивача ОСОБА_5 (а.с. 40).

На виконання зобов`язань позичальника, 04 червня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 39.29-56/084і, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту № 10-29/7232 від 04 червня 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем, відповідно до умов договору, яким обумовлено основне зобов`язання, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу майна, укладеним між іпотекодавцем та ОСОБА_6 , який посвідчений того ж дня ОСОБА_7 ., приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 807 та зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за реєстровим № 2937792 (а.с. 41-44).

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 16 вересня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 9 377 237,01 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 721 686,54 грн. та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» третейський збір в сумі 25 500,00 грн. (а.с. 57-60).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі №1071/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитним договором (а.с. 61).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Відмовляючи в позові суд виходив з того, що змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском строку (а.с. 62-65).

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України ;необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсними кредитного, іпотечного договорів та договору про надання відновлювальної кредитної лінії, представник позивача посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», зазначаючи при цьому, що відповідач, порушуючи вимоги статті 11 вказаного Закону щодо заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, неодноразово звертався з позовами до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також неодноразово направляв на адресу позивача вимоги, в яких, на думку ОСОБА_2 , мали місце елементи примусу, докучання та неналежного впливу, а також вживання загрозливих висловів на адресу позивача.

Так, відповідно до змісту вимоги №39.5-15/259 від 13 лютого 2009 року та вимоги №301.6-20/3464 від 02 листопада 2011 року, адресованої ОСОБА_2 , банк, зокрема, повідомляє про існування та розмір заборгованості, а також про можливість згідно чинного законодавства тимчасової відмови громадянам України, які мають неврегульовані договірні та інші невиконані зобов`язання, або зобов`язання, забезпечені заставою, у видачі закордонного паспорту або у виїзді за межі України, а також просить повернути заборгованість.

У вимозі № 08.305-186/1696 від 03 лютого 2015 року відповідач, зокрема, повідомляє ОСОБА_2 про стан заборгованості та зазначає, що у випадку непогашення заборгованості у повному обсязі, банком будуть вжиті заходи щодо примусового стягнення такої заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічну вимогу надіслано і ОСОБА_5

В інших листах банк вимагає усунути порушення умов кредитного договору та повідомляє про те, що іпотечне майно буде перереєстроване за ПАТ «Укрсоцбанк». А у повторному попередженні відповідач, зокрема, просить добровільно звільнити іпотечне майно та передати банку всі необхідні документи та ключі від останнього.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочинів) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Отже, дослідивши надані стороною позивача копії вимог банку, які надсилалися на адресу позивача та його дружини, та зважаючи на вищенаведені положення Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів доходить висновку про недоведеність стороною позивача наявності в діях відповідача примусу, докучання або неналежного впливу, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача з огляду на відсутність у вищенаведених вимогах ПАТ «Укрсоцбанк» передбачених статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 314/2367/15-ц.

Доводів та доказів на підтвердження порушення відповідачем порядку надання ОСОБА_2 інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передували укладенню оспорюваних договорів, стороною позивача ані в суді першої, ані апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 сплачував кошти за кредитним договором до 2011 року, тобто визнавав умови укладених кредитних договорів та частково виконував їх.

Отже, аналізуючи кредитний договір, договір про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечний договір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при укладенні та підписанні зазначених правочинів сторонами було додержано усіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», за змістом оспорюваних правочинів сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірних договорів позивач погодився з їх умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, а тому умови зазначених правочинів не суперечать принципу добросовісності і їх наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Таким чином, доводи апелянта щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» під час виконання умов оспорюваних договорів є безпідставними та не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують факту укладення кредитного договору між сторонами, отримання кредитних коштів ОСОБА_2 , погодження та виконання ним кредитних зобов`язань за укладеним договором.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

При вирішенні вказаної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 травня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай