Справа № 126/1263/17
Провадження № 22-ц/801/768/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 рокуСправа № 126/1263/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Панасюка О. С., Якименко М. М.

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач - відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - позивач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 у режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Губка В. І. у м. Бершадь, дата складення повного тексту рішення 11 лютого 2019 року,-

в с т а н о в и в:

10 травня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позов, зазначило що 20 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладено № б/н кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 3 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач зобов`язань з погашення кредиту та сплати процентів не виконав, у зв`язку із чим станом на 31 березня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 43 837 грн 34 к., яка складається з наступного: 2 843, 92 грн - заборгованість за кредитом; 35 179, 74 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 250 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн - штраф (фіксована частина); 2 063, 68 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати (а.с. 2-3).

26 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про визнання недійсним кредитного договору (а.с. 61 - 64).

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що на день укладання кредитного договору між ним та АТ КБ «ПриватБанк» він був неповнолітньою особою, а тому не мав повної цивільної дієздатності на укладення кредитного договору. Його батьки згоди на укладення кредитного договору не давали.

З урахуванням наведеного, просив визнати недійсним кредитний договір № б/н від 20 жовтня 2010 року, укладений між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 03 жовтня 2017 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. 68).

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року в задоволенні первісного позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору задоволено: визнано недійсним кредитний договір б/н від 20 квітня 2010 року укладений за анкетою - заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Стягнуто з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати: 640 грн сплаченого судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк уклав кредитний договір з ОСОБА_1 , коли останньому було 17 років, він не мав повної цивільної дієздатності та не мав права на укладення такого договору самостійно, без згоди на те батьків та органу опіки та піклування,

в порушення вимог частини другої статті 203 ЦК України.

З таким рішенням не погодився АТ КБ «ПРИВАТБАНК», 05 березня 2019 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду було залишено клопотання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності відносно визнання недійсним кредитного договору укладеного між сторонами 20 жовтня 2010 року, оскільки позивач звернувся до суду лише у 2017 році. Заперечуючи проти задоволення судом зустрічного позову, банк стверджує, що позивачем було укладено кредитний договір, який не виходить за межі дрібного побутового правочину, що укладення даної угоди не потребує згоди батьків та що відповідно до положень ст. ст. 31, 32, 33 ЦК України неповнолітні мають право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним ними на своє їм`я (грошовими коштами на рахунку). До 04 лютого 2013 року позивальник взагалі не користувався кредитними коштами, оскільки банком відкрито картковий рахунок з нульовим лімітом, що не суперечить чинному законодавству, і вже після досягнення клієнтом повноліття Банк збільшив кредитний ліміт до 2 000 грн. Звертає увагу суду на те, що позичальник не заперечує факт отримання кредитних коштів, а також на те, що судом навіть не було досліджено розрахунок заборгованості. Не погоджується також із стягненням витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що представником позивача за зустрічним позовом не наданий детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, із зазначенням вартості робіт, витраченого часу для їх виконання.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Янчука В. М. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та стягнути понесені ним судові витрати за надання адвокатом правничої допомоги при апеляційному розгляді справи у сумі 3 000 гривень, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_1 підписував кредитний договір, будучи неповнолітнім та не маючи повної цивільної дієздатності, а тому суд першої інстанції вірно визнав цей договір недійсним.

Вважає що суд вірно розмежував поняття кредитного договору (ст. 1054 ЦК України) та договору банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України). Крім того, вказує, що представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» який вчиняв від імені банку кредитний договір, ОСОБА_2 діяв без належних повноважень, за нікчемною довіреністю.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником, та з приводу дійсності укладеного кредитного договору з підстав неповної цивільної дієздатності позичальника.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).

По справі встановлено наступні обставини:

20 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримав кредитну картку "Універсальна" (а.с. 6, 7), та отримав кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 20 жовтня 2010 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 станом на 31 березня 2017 року (а.с. 4 - 5) та виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01жовтня 2010 року по 07 листопада 2017 року (а.с. 79-84) слідує, що останнє повернення коштів банку здійснено відповідачем 03 жовтня 2014 року у сумі 100 грн. Розмір заборгованості станом на 31 березня 2017 року становив 43 837,34 грн., яка складається з: 2 843, 92 грн - заборгованість за кредитом; 35 179, 74 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3 250 грн заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 063, 68 грн - штраф (процентна складова).

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ( копія паспорту на а.с. 32), тобто станом на день укладення оспорюваного кредитного договору йому виповнилось лише повних 17 років, отже, кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності, докази щодо надання згоди батьками ОСОБА_1 на укладення цього кредитного договору у матеріалах справи відсутні.

З довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду по договору ОСОБА_1 був ознайомлений 20 жовтня 2010 року, тобто на дату ознайомлення останній не набув повноліття (а.с. 7).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає 18 років, що передбачено ч. 1 ст. 34 ЦК України.

За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну карту відповідача після досягнення ним повноліття та він розпочав нею користуватися по досягненню повноліття не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений 20 жовтня 2010 року, коли ОСОБА_1 не мав повної цивільної дієздатності.

Для укладання кредитного договору фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Безпідставними також є посилання банку на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів.

Тоді як згідно положень ч. ч. 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Положеннями ч. 2 ст. 222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року (справа №289/1996/16-ц) викладена правова позиція щодо застосування норм права до правовідносин, які є аналогічними тим, що виникли між сторонами у даній цивільній справі, в якій зазначено, що для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з особою, яка не мала повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стосовно незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, слід зазначити наступне:

Оспорюваний договір було укладено 20 жовтня 2010 року (а.с.6-7);

ОСОБА_1 , звернувся у суд із позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним 26 липня 2017 року (а.с.61-64);

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, виклавши її у запереченнях проти зустрічного позову (а.с. 69 - 77)

Суд першої інстанції відмовив у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності до зустрічних вимог, так як встановив, що ОСОБА_1 про існування кредитних відносин дізнався лише після отримання копії позову про стягнення заборгованості, тобто після звернення Банку до суду.

Порядок обрахування початку перебігу позовної давності врегульовано в статті 261 ЦК України. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув повної цивільної дієздатності ІНФОРМАЦІЯ_4 року ( по виповненню 18 років).

Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 активно користувався кредитною карткою, здійснюючи як зняття кредитних коштів, так і внесення власних коштів на кредитну картку, в тому числі і після досягнення ним повноліття та до 03 . 10.2014 року (дата здійснення останнього платежу). Тому апеляційний суд критично відноситься до твердження ОСОБА_1 (заява про поновлення строку звернення до суду на а. с. 120) та висновків суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для зустрічної вимоги слід обраховувати з моменту отримання ОСОБА_1 копії первісної позовної заяви. Адже, зважаючи на те, що здійснити будь-які операції без кредитної картки неможливо, враховуючи активну діяльність ОСОБА_1 . по використанню кредитних коштів та поповнення кредитної кратки вже після досягнення ним повноліття, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 по досягненню повноліття мав об`єктивну можливість дізнатися про наявність укладеного кредитного договору та оспорити його дійсність. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, а строк позовної давності слід обраховувати з ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тобто з дня досягнення ОСОБА_1 повноліття.

Відтак, враховуючи ту обставину, що кредитний договір б/н від 20 жовтня 2010 року є недійсним з підстав вчинення цього правочину неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, ОСОБА_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 та з ІНФОРМАЦІЯ_4 року в нього не було перешкод дізнатися про порушення свого права, до суду з позовом про визнання договору недійсним він звернувся 26 липня 2017 року, тому слід застосувати наслідки спливу строку позовної давності, передбачені в частині 4 статті 267 ЦК України, тобто відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Разом з тим, сплив строку позовної давності не змінює факту недійсності кредитного договору б/н від 20 жовтня 2010 року з підстав вчинення цього правочину неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, а тому висновки суду першої інстанції, як уже зазначалося вище, про відсутність підстав для задоволення первісного позову, - є вірними, а доводи апеляційної скарги в цій частині - безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу не є такими, що потребують детального аналізу та оцінки, оскільки не стосуються суті правовідносин, що виникли між сторонами.

Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати як таке, що постановлене з невірним застосуванням норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Апеляційний суд, у випадку скасування або зміни судового рішення, здійснює новий розподіл судових витрат, а також розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (підпункти б, в, пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України). У відповідності до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , тому понесені сторонами судові витрати не підлягають розподілу між ними.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині постановити нове:

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді підпис О. С. Панасюк

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.