Справа № 497/1815/18
Провадження № 2/497/77/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2019 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.

секретаря Божевої І.Д.

розглянувши у порядку загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної руйнуванням нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

22.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідачів на її користь: - майнову шкоду, заподіяну руйнуванням господарських будівель сараю літера «Г» та літньої кухні літера «Л», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 10 004 грн.; - моральну шкоду 11 000 грн. та понесені позивачем судові витрати в сумі 1 409,60 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за вищезазначеною адресою, також їй належить земельна ділянка площею 0,0753 га, на якій розташований вказаний житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її сусідка ОСОБА_2 , дочка сусідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 самочинно, без її відома та згоди зруйнували належні їй господарські будівлі, а саме: будівлю сараю, під літерою «Г», площею 8,3 кв.м. та будівлю літньої кухні під літерою «Л», площею 5,9 кв.м. Позивач 09.07.2018 року звернулася до правоохоронних органів для захисту своїх порушених прав за фактом знищення нерухомого майна. В ході перевірок, проведених працівниками Болградського ВП було з`ясовано, що належні їй господарські будівлі самочинно зруйнували саме відповідачі, які з метою утеплення будинку звільнити таким чином задню стіну свого будинку, до якої примикали її господарські будівлі. Спроби позивача врегулювати ситуацію в позасудовому порядку позитивного результату не дали. Для визначення вартості завданої шкоди позивач звернулася до КП «Болградського БТІ», яке оцінило будівельну вартість сараю літера «Г» та літньої кухні літера «Л» в загальній сумі 10 004 грн. Також позивач зазначає, що діями відповідачів їй було спричинена моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях, пов`язаних з втратою належного їй нерухомого майна та неможливості його відновити. Через дії відповідачів вона втратила спокій та нормальний сон, стала дратівливою, нервовою, почалися часті головні болі та підвищення тиску, тому моральну шкоду вона оцінює в 11 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги не визнали просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 . ОСОБА_7 ., який діє на підставі довіреності в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача ОСОБА_2

31.01.2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому вона просить закрити провадження у справі в зв`язку із відсутністю предмету спору. Свій відзив обґрунтовує тим, що 23.11.2018 року позивачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 , за яким позивач ОСОБА_1 в якості продавця передала у власність ОСОБА_8 нерухоме майно. Таким чином, у випадку відчуження власником свого майна до правонаступника переходять права попередника щодо зазначеного майна, у тому числі усі права та обов`язки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки право на відшкодування завданої майнової та моральної шкоди має саме власник майна у відповідності до положень ч.3 ст.386 ЦК України, з огляду на відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна, якому нібито було завдано шкоду діями відповідачів, заявлений нею позов є безпредметним.

07.02.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в який вона посилається на те, що на час руйнування відповідачами її господарських будівель вона була власником житлового будинку. Саме неправомірні дії відповідачів заподіяли їй матеріальну та моральну шкоду, оскільки вони зруйнували господарські будівлі, які на той час належали їй на праві власності та входили до складу належного їй житлового будинку. Також вона пояснила, що сарай літера «Г» та літня кухня літера «Л» були включені до складу житлового будинку та були зазначені у правовстановлюючих документах на цей будинок, тому посилання відповідача, що ці господарські будівлі побудовані з порушенням будівельних норм є безпідставними. Якщо відповідачі бажали відремонтувати стіну свого житлового будинку, вони повинні були узгодити це питання з позивачем, як з власником вказаних господарських будівель на той час, а не руйнувати чужі будівлі самочинно.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01.06.2012 року, виданого на підставі рішення Болградської міської ради Болградського району Одеської області №451-VІ від 30.11.2011 року позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0753 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (на АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.17).

На зазначеній земельній ділянці розташований житловий будинок, який складається з: літ. «А,Б» - житлового будинку; літ. «В» - кухні; літ. «Г,Д,Ж,З» - сарай; літ. «И» - вбиральні; літ. «К» - баня; літ. «Л» - кухня та 1-6 надвірні споруди, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим КП «Болградське БТІ» в 2008 році (а.с.14-16).

Цей житловий належить позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування від 19.05.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Болградської районної нотаріальної контори Станєвої В.Б., за реєстром 3982 (а.с.8); договором дарування від 24.10.1990 року, посвідченим державним нотаріусом Кухаревою, за реєстром 3228 (а.с.10-11), свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.06.1993 року (а.с.12); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.12.2002 року (а.с.13).

Власником 1/14 частини сусіднього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 24.09.2004 року.

Так, 07 липня 2018 року ОСОБА_2 , за допомогою дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 робили будівельні роботи у своєму будинку та пошкодили господарську будівлю що належить ОСОБА_1 , а саме сарай літ. «Г» та літню кухню літ. «Л», що підтверджується висновком ст. ДОП Болградського ВП Ізмаїльського ВП Ромащенко С.В., яким розглядалося звернення ОСОБА_1 від 14.09.2018 року (а.с.22), що також в судовому засіданні не заперечувала відповідач ОСОБА_2 , окрім цього посилаючись на те, що дані споруди не відповідають будівельним нормам, через що задня стінка, її житлового будинку потребувала ремонтних робіт.

Посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що на час розгляду справи житловий будинок було відчужено позивачем на підставі договору купівлі-продажу, суд не приймає до уваги, тому, що на час заподіяння шкоди, житловий будинок належав позивачу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до данного випадку,збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під необхідними витратами для усунення недоліків речі чи ліквідації інших негативних наслідків порушення прав особи необхідно розуміти такі витрати, без здійснення яких неможливе відновлення порушеного права. Тому вони повинні бути економічно раціональними, не надмірними та відповідати засадам розумності та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Але, статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В той же час, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії до доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Для підтвердження матеріальної шкоди, позивач ОСОБА_1 надала до суду довідку №247 від 16.10.2018 року, видану Комунальним підприємством «Болградське БТІ», з якої вбачається, що будівельна вартість сараю літ. «Г» становить 4984 грн., будівельна вартість кухні літ. «Л» становить 5020 грн. (а.с.26), саме на підставі цієї довідки позивач зазначила спричинену їй матеріальну шкоду в сумі 10 004 грн. Але будівельна вартість не є матеріальною шкодою, спричиненою відповідачами, матеріальну шкоду може бути встановлено висновком відповідної експертизи, яку позивачем не було проведено та під час судового розгляду позивач також не зверталася з відповідним клопотання про призначення такої експертизи.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено суму спричиненої їй матеріальної шкоду, тому суд відмовляє в задоволенні матеріальної шкоди у зв`язку з не доведенням розміру даної шкоди.

Що стосується позовних вимог у частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2. ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві повинно бути зазначено у чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та яким доказами це підтверджується.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; моральної шкоди (фізичні та душевні страждання, приниження честі і гідності фізичної особи); причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 11 000 грн., оскільки позивачем спричинення моральної шкоди суду не доведено, не зазначено з яких саме міркувань позивач виходив визначаючи такий розмір шкоди, будь-яких доказів підтверджуючих спричинення моральної шкоди суду не надано і не зазначено причинний зв`язок, як того вимагає вищевказаний закон.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тому вимога позивача про стягнення судових витрат також не підлягає задоволенню

Керуючись ст.ст.12, 13, 49, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної руйнуванням нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 16.05.2019 року.

Суддя В.А. Раца