Справа № 484/4894/18 Суддя першої інстанції Паньков Д.А.
Провадження № 22-ц/812/770/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, об 11 год. 18 хв. , повний текст якого складений 19 лютого 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Первомайської міської ради «Тепло» (далі КП «Тепло») про списання безнадійної дебіторської заборгованості за послуги з теплопостачання,

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Тепло», в якому просив списати з його особового рахунку в КП «Тепло» безнадійну дебіторську заборгованість в сумі 4 935 грн., яка виникла за період з 2006 по 2011 роки у підстав спливу позовної давності.

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що з 2003 року він є власником квартири АДРЕСА_1 та на його ім`я відкрито особовий рахунок.

Договір з відповідачем на поставку теплової енергії він не укладав, теплову енергію відповідач поставляв йому неякісно, він регулярно сплачував її вартість, однак у зв`язку з важким матеріальним становищем в нього виникла заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги.

В 2011 році відповідач звертався до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього заборгованості по оплаті послуг з теплопостачання за період з 2006 року по 01 квітня 2011 року в сумі 5 179 грн. 63 коп. Такий судовий наказ було видано, однак, за його заявою судом цей наказ було скасовано, проте з позовом про стягнення з нього суми заборгованості КП «Тепло» не зверталось.

Між тим, зазначена заборгованість обраховується відповідачем на його особовому рахунку за період з 01 квітня 2011 року по 01 листопада 2017 року.

Водночас позовна давність для стягнення заборгованості, яка утворилась за період з 2006 року по 01 листопада 2017 року сплинула, оскільки фактично ця заборгованість утворилась за період до 01 квітня 2011 року.

Відповідно до ч.1 п.п. 14.1.11 ст.14 Податкового кодексу України, безнадійна заборгованість заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минула позовна давність.

Згідно із вимогами п.п. 4.11 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08 жовтня 1999 року, безнадійна дебіторська заборгованість є поточною дебіторською заборгованістю, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минула позовна давність та вона підлягає списанню з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив заборгованість в сумі 4 935,00 грн. за період з 2006 року по 01 листопада 2017 року, визнати безнадійною та списати з його особового рахунку з підстав спливу позовної давності.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що списання безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минула позовна давність, є господарською діяльністю підприємства та зобов`язання КП «Тепло» щодо списання такої заборгованості не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.

Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, відсутність обґрунтування позиції суду та обмеження викладення обставин справи з точки зору позивача та відповідача, просив скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2019 року та винести нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував обставинами викладеними ним в позовній заяві, а також тим, що він намагався в позасудовому порядку вирішити питання про скасування заборгованості, однак його заяви залишились без відповіді.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції ним надавались первинні документи про сплату, а саме: повідомлення про призначення субсидій та квитанції, які судом взагалі не були прийняті до уваги. Між тим, як вбачається з цих квитанцій, в нього за період з 2011 по 2017 рік взагалі немає ніякої заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Тепло» доводи скарги не визнало, вважало їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувало тим, що всі здійснені позивачем оплати за отримані послуги та нараховану субсидію враховано теплопостачальною організацією, що підтверджено долученою до матеріалів справи роздруківкою з особового рахунку позивача. Розрахунок оплати, наданий позивачем з апеляційною скаргою, нічим не підтверджений та не звірений з надавачем послуг, а тому, за думкою відповідача, він не заслуговує на увагу як доказ.

Стосовно питання відключення квартири від мереж централізованого опалення в багатоповерхових житлових будинках, відповідач пояснював, що позивач не виконав умови процедури відключення, як того вимагає законодавство та не надав теплопостачальній організації затверджений акт, а тому виконавець послуг не мав законних підстав припинити нарахування за надані послуги теплопостачання.

За період з червня 2009 року по квітень 2017 року, на момент, коли КП «Тепло» припинило надання послуг у зв`язку із закриттям котелень, на рахунку позивача значилась заборгованість за послуги теплопостачання, враховуючи всі здійснені платежі, перерахунки та отриману суму субсидії, в розмірі 4 935 грн.

Протягом 2011-2017 років позивач отримував субсидію та частково сплачував поточні нарахування.

Таким чином, здійснюючи оплату за послуги теплопостачання, за думкою відповідача, визнавав наявність заборгованості за попередні роки.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків.

За положеннями ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 - є власником квартири АДРЕСА_1 .

КП «Тепло» надавало послуги з центрального опалення до вказаного житла, а позивач в свою чергу частково сплачував вартість отриманих послуг, а також з лютого 2011 року отримував субсидію в рахунок оплати послуг з централізованого опалення.

За даними особового рахунку НОМЕР_1 , відритого на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , опалювальна площа в квартирі складає 34,80 кв. м, з 2009 року по листопад 2018 року заборгованість за надані послуги складає 4 935 грн.

Письмовий договір між сторонами на надання послуг з теплопостачання не укладався.

За змістом ч. 2 ст. 19, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, (Далі Закон) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно ст. 20 Закону, споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі- Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до вимог ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

За приписами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог п. 3 ст. 20 Закону та Правил споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) визначено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації.

Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

За змістом ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 14.1.11 ст. 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минула позовна давність.

Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за №725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями) (далі Положення), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності.

У пункті 4 Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до п. 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26 грудня 2003 року № 242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2004 року за № 106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув.

Отже з аналізу викладених нормативно-правових норм вбачається, що прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства.

Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року № 61, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за № 497/4718.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минула позовна давність, є господарською діяльністю підприємства, а тому особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 - споживача послуг з теплопостачання, є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача постачальника цих послуг, і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом КП «Тепло».

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги, як на підставу для їх задоволення, посилався на пропуск позовної давності щодо стягнення заборгованості за надані комунальні послуги.

Між тим колегія суддів вважає правильним, що суд першої інстанції не взяв до уваги ці обґрунтування з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599); переданням відступного (ст. 600); зарахуванням (ст. 601), за домовленістю сторін (ст. 604); прощенням боргу (ст. 605); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606); неможливістю виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607); смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (ст.ст. 608 та 609).

Такої підстави для припинення зобов`язання як сплив позовної давності норми ЦК України не передбачають.

Водночас ст. 256 ЦК України визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Між тим сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін у відповідному спорі, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Зобов`язання відповідача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому районний суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність підстав для задоволення позову. Інші доводи скаржника, зокрема щодо надання ним квитанцій про відсутність боргу, цих висновків суду не спростовують.

З огляду на встановлені обставини та наведені правові норми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.