Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 554/9405/14-ц

провадження № 61-36442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_11 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії,

представники відповідача: Білека Юрій Іванович , Сич Василь Анатолійович ,

треті особи: ОСОБА_5 , Цибульський Сергій Віталійович ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2016 року в складі суддіКулешової Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області

від 22 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Панченка О. О., Бутенко С. Б., Триголова В. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії (далі - ТОВ «Технополіс-1»), треті особи: ОСОБА_5 , Цибульський С. В. , про визнання звільнення незаконним та зміну дати і причини звільнення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2014 року він отримав лист

від 02 червня 2014 року з випискою ТОВ «Технополіс-1» з наказу від 27 травня 2014 року № 101-К про звільнення за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з посади «фахівець зі зверненнями споживачів».

13 червня 2014 року при зверненні у ТОВ «Технополіс-1» позивачем отримано трудову книжку, проте остаточний розрахунок при цьому з ним не проводився. Позивач зазначав, що з 26 серпня 2013 року по 08 вересня 2013 року перебував у відпустці. 31 серпня 2013 року посаду «фахівець з роботи із зверненнями споживачів» була скорочена з причин перепрофілювання магазину

ТОВ «Технополіс-1» в бренд «Ельдорадо». Відповідно, трудові обов`язки позивача, як і трудова угода, припинились 31 серпня 2013 року із скороченням посади.

Зазначав, що у заяві про звільнення від 07 вересня 2013 року він відмовився від продовження роботи через обставини з колишнім директором.

Вважав, що ТОВ «Технополіс-1» неправомірно і безпідставно застосувало до нього пункт 4 статті 40 КЗпП України, оскільки відповідач своє право на строк для звільнення, встановлений статтями 226-229 КЗпП України не застосував та пропустив, тому строки для звільнення позивача з роботи за прогул за результатами указаної робочої комісії роботодавцем пропущені.

Позивач вказував, що його посада була скорочена 31 серпня 2013 року, проте дисциплінарне стягнення «звільнення за прогул без поважних причин» до позивача було застосовано 27 травня 2014 року, отже строки для застосування дисциплінарного стягнення щодо звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України роботодавцем пропущені.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати підставу звільнення позивача (службова записка від 21 травня 2013 року) незаконною, а наказ від 27 травня 2014 року № 101-к про його звільнення «за прогул без поважних причин» з посади «фахівець з роботи із зверненнями споживачів» незаконним, протиправним та скасувати; визнати формулювання причини звільнення «за прогул без поважних причин» у наказі від 27 травня 2014 року

№ 101-к, який виданий та підписаний генеральним директором

ТОВ «Технополіс-1» Цибульським С. В. від імені Полтавської філії

ТОВ «Технополіс-1», неправильним та змінити причину формулювання звільнення, відповідно частини третьої статті 38 КЗпП України, «у зв`язку з не виконанням власником або уповноважений ним органом законодавства про працю (стаття 148 КЗпП України)» із зміною дати звільнення на день фактичної видачі належно оформленої трудової книжки після набрання законної сили рішенням суду; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 09 вересня 2013 року по 27 травня 2014 року та з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року в сумі

105 797,80 грн; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» за перешкоджання ОСОБА_1 офіційному працевлаштуванню у зв`язку з неправильним записом від 27 травня 2014 року № 17 у трудовій книжці серія НОМЕР_1 «Звільнено за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України, наказ від 27 травня 2014 року № 101-к» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27 травня 2014 року по 03 листопада 2016 року в сумі 82 524,80 грн; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» за затримку видачі трудової книжки з 27 травня 2014 року і неналежно оформленої з 02 червня 2014 року та у зв`язку з не виданням наказу «Про новий день звільнення...» з 02 червня 2014 року, на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27 травня

2015 року по 03 листопада 2016 року в сумі 82 524,80 грн; визнати факт видачі ТОВ «Технополіс-1» копії наказу від 27 травня 2014 року № 101-к про звільнення ОСОБА_1 незаконним; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» за невиплату заробітної плати з вересня 2013 року по 27 травня 2014 року на його користь заробітну плату в сумі 20 700,00 грн; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» за затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з січня 2014 року по жовтень 2016 року на його користь середній заробіток в сумі 85 544,00 грн; зобов`язати ТОВ «Технополіс-1» звільнити його з посади відповідно частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з не виконанням власником або уповноважений ним органом законодавства про працю (стаття 148 КЗпП України) із зміною дати звільнення на день видачі належно оформленої трудової книжки після набрання законної сили рішенням суду; стягнути з

ТОВ «Технополіс-1» за не попередження роботодавцем його про звільнення грошову компенсацію на його користь у розмірі середнього заробітку (місячного) - 22 644,00 грн; притягнути осіб, винних у порушенні законодавства про працю до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області

від 22 грудня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач при звільненні позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України дотримався вимог чинного законодавства, зокрема щодо з`ясування причин щодо невиходу ОСОБА_1 на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, відібрання пояснень у позивача з приводу причин його невиходу на роботу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У травні 2017 року ТОВ «Технополіс-1» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що згідно з наказом від 08 січня 2008 року № 5-К

ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Технополіс-1» на посаду інспектора оперативного відділу магазину № 1 з випробувальним терміном один місяць.

Відповідно до наказу від 16 серпня 2012 року № 201-К ОСОБА_1 переведено з посади заступника начальника охорони магазину № 3 ТОВ «Технополіс-1» на посаду фахівця з роботи із зверненнями споживачів магазину № 3

ТОВ «Технополіс-1» з випробувальним терміном три місяці.

07 вересня 2013 року ОСОБА_7 подав на ім`я директора ТОВ «Технополіс-1» Гречишкіна О. М. заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням з

09 вересня 2013 року з посади фахівця з роботи із зверненням споживачів магазину № 3 ТОВ «Технополіс-1» згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України через порушення власником трудового законодавства, а саме, у зв`язку з необладнанням та незабезпеченням робочого місця відповідними технічними засобами, що робить неможливим виконання його обов`язків та продовження роботи.

Згідно з наказом від 09 вересня 2013 року було створено робочу комісію по розгляду заяви ОСОБА_1 .

Листом від 10 вересня 2013 року № 53/109 ОСОБА_7 було направлено відповідь, у якій зазначено, що подана позивачем заява від 07 вересня 2013 року не відповідає вимогам статті 38 КЗпП України та вказано, що факти, викладенні у його заявах про звільнення, не відповідають дійсності. Також у зв`язку з відсутністю ОСОБА_7 на роботі з 09 вересня 2013 року роботодавцем запропоновано надати письмові пояснення з цього приводу та підтверджуючі документи наявності поважних причин відсутності на роботі, а також роз`яснено, що у разі ненадання таких документів така відсутність буде розглядатись як прогул без поважних причин.

Такий же лист від 27 вересня 2013 року № 53/112 повторно направлено

ОСОБА_7 разом з наказом про створення робочої комісії.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області

від 18 березня 2014 року, у справі № 554/12829/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_7 до ТОВ «Технополіс-1», директора магазину № 3 Полтавської філії ТОВ «Технополіс-1» Кутєпової К. В. , генерального директора ТОВ «Технополіс-1» Цибульського С. В. про зобов`язання звільнити з посади, виплатити заборгованість із заробітної плати, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, спричинені збитки, компенсацію за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 на роботу 06 травня 2014 року, 13 травня

2014 року, 16 травня 2014 року адміністрацією магазину було складено акти про відсутність працівника на робочому місці.

Відповідно до службової записки від 21 травня 2014 року директора магазину Т025 Стрельника В. В. у період з 09 вересня 2013 року по 20 травня 2014 року ОСОБА_1 на робочому місці не з`являвся та обов`язки фахівця з роботи зі зверненням споживачів не виконував, про що складені відповідні акти. На письмові звернення щодо причин невиходу на роботу обґрунтованих пояснень не надав.

Наказом від 27 травня 2014 року № 101-К на підставі службової записки

ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

27 травня 2014 року відповідачем ОСОБА_1 надіслано поштове повідомлення про отримання трудової книжки та у вказаному листі був витяг із наказу про звільнення ОСОБА_7 за прогул.

Однак, з незалежних від відповідача причин вказане поштове відправлення було повернуто відповідачу 02 червня 2014 року та в той же день відповідачем повторно направлено позивачу наказ про звільнення та повідомлення про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем трудового законодавства, та урахувавши, що ОСОБА_1 з 09 вересня 2013 року не виходив на роботу, про що було складено відповідні акти, не надано обґрунтованих пояснень щодо причин не виходу на роботу, а відповідачем видано трудову книжку позивачу відповідно до норм закону, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем при звільненні позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України дотримано норми трудового законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська