Справа № 265/576/19
Провадження № 2/266/530/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. за участі секретаря Воропаєвої О.Є., представника позивача Кучерявих С.В., відповідача Бобровського П ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем теплової енергії. У зв`язку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2015 року по 01.01.2019 року має заборгованість в сумі 13031,43 грн., у добровільному порядку заборгованість не погашає. З метою захисту своїх інтересів позивач звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, у видачі якого було відмовлено ухвалою суду від 12.11.2018 р.. Крім основного боргу відповідач має сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов`язання, яка складає 2675,55 грн., та 3 % річних, які складають 726,54 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь вказані суми, та судові витрати.

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила позов задовольнити у повному обсязі. Вказала, що строк позовної давності за вимогами не пропущений.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що не є власником квартири АДРЕСА_1 Захисників України в м. Маріуполі, також не є мешканцем цієї квартири тому питання заборгованості до нього не відноситься. Просив також застосувати строк позовної давності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 України в АДРЕСА_2 , (а.с.5).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.2019 р. №168404942 квартира АДРЕСА_1 (Жукова АДРЕСА_2 , загальною площею 27,3 кв. м., житловою площею 12,6 кв. м. належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( паспорт НОМЕР_2 від 05.12.1996 р.) на підставі договору купівлі-продажу, ОР-609, від 11.02.2002 р., право власності зареєстровано 26.11.2004 р. (а.с. 54).

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 України в м. Маріуполі.

Частина 4 ст.319 та ст.322 ЦК України визначає, що власність зобов`язує і власник несе тягар утримання майна та зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідач має заборгованість за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2015 року по грудень 2018 рік в сумі 13031 гривень 43 копійки (а.с. 6).

До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги.

За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу.

Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач має перед позивачем зобов`язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачем отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов`язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов`язку щодо оплати за надані їм послуги.

Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідачів відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2018 року, у зв`язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість позову в сумі 13031 гривень 43 копійки тому позовні вимоги в цієї частині задовольняє.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 що він не мешкає за адресою АДРЕСА_3 , а тому не повинен сплачувати послуги оскільки він є власником вказаної квартири, а тому тягар утримання майна лежить саме на ньому.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України).

Отже, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов`язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем є зобов`язальними (договірними), грошовими зобов`язаннями, в яких, серед інших прав та обов`язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов`язок відповідача оплатити ці послуги.

Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки встановлений законом обов`язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов`язанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат за період в межах заявлених позовних вимог прострочки зобов`язання за період з 01 жовтня 2015 р. по 31 грудня 2018р., яка складає 2675,55 грн., та 3 % річних, які складають 726,54 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних додається).

Відповідачем Бобровським ОСОБА_4 в судовому засідання заявлено усне клопотання про застосування строку позовної давності, від подання письмової заяви з цього питання відмовився.

Суд не приймає до уваги усне клопотання відповідача про застосування строку позовної давності з огляду про таке.

Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, наявність або відсутність заяви про застосування строку позовної давності впливає на результат вирішення спору по суті.

Відповідно до ч. ч.1-3 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Стаття 43 ЦПК України передбачає можливість подання усних заяв і клопотань лише з процесуальних питань, що виникають під час розгляду справи.

Статтею 222 ЦПК України врегульовано порядок розгляду заяв та клопотань пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог частини 2 ст. 222 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Таким чином суд приходить до висновку, що про застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України повинно відповідачем бути заявлено письмово. Подання в усній формі такого клопотання нормами ЦПК України не допускається.

З урахуванням викладеного, суд приходе до висновку, що стороною відповідача не подано суду заяви про застосовування спливу строку позовної давності, а тому у суду відсутні підстави застосування вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Оскільки відповідач є інвалідом 2 групи (а.с.53), то у відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем за розгляд справи в районному суді слід віднести за рахунок держави та компенсувати в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 64, 68, 162, 179 ЖК України, ст.ст. 7,13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 320, 526, 625 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, п. 18, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, керуючись ст.ст. ст.ст. 1,2,5,7, 141, 274,278,279 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» (р/р НОМЕР_4 ПАТ «ПУМБ», МФО 334851, ) заборгованість за теплову енергію за період з жовтня 2015 р. по грудень 2018 року в сумі 13031,43 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , (ІПН НОМЕР_3 ) на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» (р/р НОМЕР_5 ПАТ «ПУМБ», МФО 334851, ) суму інфляційних втрат 2675,55 грн., 3 % річних в сумі 1921 грн.,

Судові витрати Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» по сплаті судового збору в сумі 1744,80 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Донецького Апеляційного суду в м. Маріуполі через Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення вигтовчлено 30.05.2019 р.

Суддя: Шишилін О. Г.