Номер провадження: 22-ц/813/1163/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб, що беруть участь у справі:

Позивач - ОСОБА_1

Предствник позивача- ОСОБА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3

Представник відповідача - ОСОБА_11/

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 вересня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

-про виселення та вселення

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1

-про визнання квартири спільною сумісною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

14.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який остаточно уточнив 29.11.2017р., та просив суд :

-виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати площею 16,7 кв.м. квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилового приміщення, згідно з порядком встановленим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2014р.

- виселити ОСОБА_3 з спірної квартири квартири;

-вселити його у вказану квартиру усунувши перешкоди у користуванні.

Вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 в котрій проживають колишні члени його родини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2014 року визначений порядок користування зазначеною квартирою,зобов`язано не перешкоджати йому в проживанні, зобов`язано ОСОБА_3 передати ключі від вхідних дверей та виселити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

03.04.2015 року виконавче провадження закінчено в зв`язку з його виконанням.

Проте з вересня 2015 року відповідачі знову чинять йому перешкоди в проживанні та посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України просив усунути перешкоди в праві власності та вселити його в квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання громадського впливу є безрезультатними. Він неодноразово( 13 разів) звертався до правоохоронних органів щодо перешкод йому в користуванні власним помешканням.

Посилаючись протиправну поведінку ОСОБА_3 та на вимоги ст.116 ЖК України просив виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири без надання іншого приміщення та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з кімнати 17.6 кв.м.

ОСОБА_3 подала зустрічний позов у якому просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтувала тим, що з жовтня 1979р. по жовтень 1988р. працювала у службі руху цивільної авіації разом з колишнім чоловіком ОСОБА_1 Перебуваючи в шлюбі вони стали на квартирний облік і згодом їм було надано двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , на трьох осіб. У квартирі вона зареєстрована з 1987р. Пайові внески за квартиру у сумі 9825,22 раб. робилися в період шлюбу з спільних коштів подружжя ОСОБА_5 .

Рішенням суду у 1992р. шлюб між ними розірвано. ОСОБА_1 виїхав проживати до свого будинку у с . Утконосівка Одеської області , а згодом став їх виселяти зі спірної квартири яка є їх спільною сумісною власністю.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 просив суд застосувати строки позовної давності, відмовити в позовних вимогах посилаючись на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2014р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення порядку користування квартирою, зобов`язання не перешкоджати у проживанні, зобов`язання ОСОБА_3 передати ключі від вхідної двері, до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про виселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності, визнання права власності, присудження грошової компенсації, за позовною заявою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності . За цим рішенням позов ОСОБА_1 задоволено, визначено порядок користування спірною квартирою, за яким у користування ОСОБА_1 . визначається кімната, площею 17,6 кв.м., ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - кімната, площею 11,9 кв.м.; кухня, коридор, комірна, ванна кімната, туалет цієї квартири - у загальному користуванні. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_1 в проживанні у спірній квартирі. Зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від спірної квартири. Виселені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення. У зустрічній позовній заві ОСОБА_3 відмовлено.У позовній заяві ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

Посилаючись на те, що спільна сумісна власність цим рішенням припинена, просив відмовити в зустрічному позові.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року суд вселив ОСОБА_1 у квартиру

АДРЕСА_1 . В іншій частині - відмовив. Зустрічний позов задовольнив. Визнав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови у виселенні відповідачів з кімнати 17.6 кв.м. та виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла та в час ниті задоволення зустрічних вимогах посилаючись на неповно з`ясовані обставини по справі, що мають значення, не доведення обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН:

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 17.07.2014 року, яке набрало законної сили та яким суд відмовив ОСОБА_3 у визнанні за нею права власності на Ѕ частину квартири НОМЕР_1 та зобов`язано відповідачів не перешкоджати у проживанні. Це рішення має преюдиційне значення, а тому районний суд не вправі був визнавати спірну квартирі спільною сумісною власністю сторін. При цьому заявник посилається на те, що колишня його дружина ОСОБА_3 не подавала письмову заяву про вступ до житлового-будівельного кооперативу «Київський-18». Не заперечуючи, що квартира набута ним під час шлюбу заявник стверджує, що ОСОБА_3 не приймала участі у сплаті кооперативних внесків

Одночасно посилається на порушення вимог ст.267 ЦК України щодо спливу строку позовної давності так як суд не взяв до уваги його заяви від 09.09.2017 року про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Відмовляючи в застосування строку позовної давності районний суд виходив з того, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя відраховується не з дати його розірвання, а обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Одночасно районний суд зазначив, що після розірвання шлюбу питання про поділ спірної квартири не вирішувався та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку не знімалась, зареєстрована та в ній проживає до теперішнього часу. Виходячи з того, що позивачем заперечується право спільної сумісної власності та ставиться питання про виселення ОСОБА_3 , районний суд прийшов до висновку,що рішення Київського районного суду міста Одеси від 17.07.2014 року не є преюдицією за наявності іншого предмету і підстав спору, а отже з підстав Закону України «Про власність» право спільної сумісної власності на спірну квартиру не припинилось.

Відмовляючи у виселенні ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати 17.6 кв.м. районний суд виходив з відсутності доказів їх проживання у цій кімнаті.

Вселивши позивача у спірну квартиру районний суд виходив з вимог ст.391 ЦК України посилаючись на непорушність права власності.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у 1979р. зареєстрували шлюб, від якого народилися дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_5 Подружжя ОСОБА_5 перебувало на квартирному обліку, працюючи у службі руху цивільної авіації (т.1 а.с. 195-196; т.2 а.с.50).

З 1985р. ОСОБА_1 став членом житлово- будівельного кооперативу «Київський-18» (т.1 а.с. 192).

Їм надано двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , на трьох осіб. У квартирі відповідачка зареєстрована з 1987р. (т.1 а.с. 133).

Пайові внески за квартиру у сумі 9825,22 рублів робилися в період шлюбу.

ЖБК «Київський-18» 5.11.1992р. видало ОСОБА_1 реєстраційне посвідчення про те, що квартира зареєстрована за ним на праві особистої власності на підставі довідки від 24.09.1992р. за№81-к (т.2 а.с.39) про виплату паю (т.1 а.с.11).

Право власності на спірну квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Одеської міськради 5.11.1992р. (т.1 а.с. 129).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 3.02.1993р. (т.1 а.с. 184).

Відповідно до п. п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Виходячи з того, що квартира була виділена подружжю, пай внесено за рахунок коштів подружжя, письмова угода між ними відсутня, судова колегія погоджується з судженням районного суду,що квартира є їх спільним майном.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не являлась членом кооперативу само по собі не є підставою для відмови в цій частинці в позовних вимогах так як законодавчо не врегульовано прогалину у процедурі видачі довідок кооперативами про членство осіб у них та про виплату такими особами вартості паю.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм

Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Посилання на рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2014р. не є підставоб для відмови в зустрічних вимогах так як втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

При цьому районний суд дійшов правомірного висновку, що

доказів на підтвердження того, що позивач за первісним позовом не визнавав права власності позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , як одного із співвласників на квартиру за вищевказаною адресою або ставив питання про поділ даного спільного майна подружжя, з моменту розірвання шлюбу, сторонами не надано, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя відраховується не з дати його розірвання, а обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності так як після розірвання шлюбу між сторонами, питання про поділ спірної квартири не вирішувався та позивач з реєстраційного обліку у спірній квартирі не знімалась і зареєстрована у ній до теперішнього часу.

Судова колегія погоджується з судженням районного суду, що позивач не надав доказів того, що спірна квартира була набута ОСОБА_1 .. особисто, за особисті кошти, навпаки, матеріали справи та досліджені докази вказують на те, що пайові внески сплачувалися у період шлюбу з ОСОБА_3

З врахуванням зазначеного та виходячи з того, що спірна квартира є спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимоги щодо виселення послідньої буде втручання у мирне володіння її майном.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з його кімнати площею 16,7 кв.м. квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення,згідно з порядком встановленим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р.; вселити його у вказану квартиру та усунути перешкоди у користуванні нею з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та інших відвідувачів, поклавши солідарний обов`язок.

Виходячи з того, що доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживають, а лише зареєстровані, що не спростовує і сам позивач , районний суд дійшов правомірного висновку, що доказів перешкоджання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивачу проживати у квартирі та користуватися відведеною йому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.07.20І4р. - стороною позивача за первісним позовом не надано,а тому правомірно відмовив в їх задоволені.

Судова колегія погоджується і з судженням районного суду , що стороною позивача у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України не надано доказів того, що ОСОБА_3 проживає у цій кімнаті, а тому такі вимоги районний суд правомірно вважав такими, що задоволенню не підлягають.

Крім іншого позивач ОСОБА_1 стверджував, що його колишня дружина ОСОБА_3 перешкоджає йому проживати у спірній квартирі не впускаючи до неї під різними підставами.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. по цивільній справі №1512/1378/2012 позов задоволено, крім іншого, визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , яким ОСОБА_1 виділена у користування кімната площею 17,6 кв.м. у вказаній квартирі.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечувала, що не впускає ОСОБА_1 у спірну квартиру з певних підстав.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.І ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386. ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника (співвласника) квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, районний правильно суд вважав, що відповідач ОСОБА_3 порушила право позивача ОСОБА_1 щодо вільного користування (проживання) кімнатою17,6 кв.м.успірній квартирі, а тому порушене право підлягає захисту, шляхом вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру.

З врахуванням зазначеного судова колегія з підстав ст.375 ЦПК України приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги являються не суттєвими та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому рішення районного суду залишає без змін.

Керуючись ст. 367,368,374,375 ,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року-без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний тест складено 17.05.2019 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра