Постанова

Іменем України

06 травня 2019 року

м. Київ

справа № 295/4950/16-ц

провадження № 61-11231св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира у складі судді

Полонця С. М. від 20 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М., від 19 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 09 вересня 2014 року вона дала в борг відповідачу 7 600 доларів США до 31 грудня 2015 року, про що останнім складено розписку. Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язання з повернення коштів, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 205 580 грн, що еквівалентно 7 600 доларів США, три проценти річних у розмірі 1 011,04 грн та інфляційні втрати у сумі 1 850, 22 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 206 591,04 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що оскільки відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення коштів за договором позики, є всі підстави для стягнення з нього суми заборгованості з урахуванням 3 % річних. Разом із тим, не підлягає задоволенню вимога про стягнення інфляційних втрат, оскільки застосування індексу інфляції можливе лише до грошових зобов'язань, визначених у національній валюті - гривні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що йому було невідомо про розгляд справи судом першої інстанції, який належним чином не повідомляв про судові засідання. Крім того, матеріали справи не містять оригіналу розписки. Вказує, що надана розписка є удаваним правочином, оскільки сторони мали на меті укладення договору купівлі-продажу належного йому транспортного засобу, який було передано позивачу.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 вересня 2014 року позивач надав в борг відповідачу 7 600 доларів США до 31 грудня 2015 року, про що останнім складено розписку (а. с. 5).

Вказані кошти у визначений договором строк повернуто не було.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу у встановлені договором позики строки, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5на користь ОСОБА_4 заборгованості за вказаним договором позики у розмірі 205 580 грн та трьох процентів річних за час прострочення повернення позики у розмірі 1 011,04 грн. Вказаний розмір заборгованості відповідач не спростував.

Посилання в касаційній скарзі на неналежне повідомлення судом першої інстанції про розгляд справи є необґрунтованими, оскільки судова повістка про виклик у судове засідання, зокрема, на 20 квітня 2016 року судом надсилалася за зареєстрованим місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 та отримана уповноваженою особою ОСОБА_5, про що свідчить відмітка на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення

(а. с. 26, 27).

Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять оригіналу розписки не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки її оригінал оглядався у судовому засідання судом першої інстанції, про що свідчить відмітка судді на копії розписки (а. с. 5).

Посилання в касаційній скарзі на те, що укладений між сторонами договір позики є удаваним правочином, оскільки сторони мали на меті укладення договору купівлі-продажу належного йому транспортного засобу, необґрунтовані, оскільки він не визнаний таким у судовому порядку і відповідних вимог відповідач не заявляв.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 25 квітня 2018 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 квітня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 20 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року - без змін.

Поновити виконання заочного рішення Богунського районного суду

м. Житомира від 20 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта