Справа № 344/5607/17
Провадження № 22-ц/4808/613/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Континенталь» на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2019 року в складі судді Пастернак І.А., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Континенталь» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору, -

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ТОВ «Континенталь» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 Р.Б. про визнання недійсним пункту договору.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 26 січня 2015 року між товариством та ОСОБА_1 було укладено договір № 01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому, за умовами якого, товариство зобов`язувалося передати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру площею 63,0 кв.м. по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язувався прийняти об`єкт та оплатити його вартість.

Пунктом 4.2 договору перебачено, що за порушення продавцем строку передачі об`єкту покупцю більш як на три місяці, продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від загальної вартості об`єкту, вказаної в п. 2.1 договору за кожен день прострочення та штраф у розмірі сто відсотків від загальної вартості об`єкту, вказаної у п. 2.1 даного договору.

Посилаючись на несправедливі умови пункту 4.2 договору просило визнати його недійсним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2019 року позов ТОВ «Континенталь» задоволено частково.

Визнано недійсним п. 4.2 Договору №01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому від 26 січня 2015 року укладеного між ТОВ «Континенталь» та ОСОБА_1 в частині відповідальності ТОВ «Континенталь» за порушення умов зазначеного договору у вигляді пені в розмірі 0,1% від загальної вартості об`єкту вказаної в п. 2.1 договору за кожен день прострочення строку передачі об`єкта покупцю більше як на три місяці.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ТОВ «Континенталь» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Континенталь» та ОСОБА_2 про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що виконав усі зобов`язання за договором №01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому від 26 січня 2015 року, проте станом на час подання позову ТОВ «Континеталь» свого обов`язку щодо передачі у власність позивачу об`єкту не виконало та не повернуло сплачені кошти. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2017 року даний позов задоволено та стягнуто із відповідача 40 320,00 доларів США суми оплаченої попередньої оплати, 8 104,32 долара США пені, 40 320,00 доларів США штрафу згідно договору №01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створене в майбутньому від 26 січня 2015 року, що згідно курсу НБУ станом на 16 січня 2017 року становить 2 454 667,89 грн.

Разом з тим, товариство звернулося до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним пункт 4.2 договору 01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому від 26 січня 2015 року, а ухвалою суду позови було об`єднано в одне провадження. Проте, всупереч вимогам ч.ч. 1, 2 статті 188 ЦПК України, ухвалою від 20 квітня 2017 року суд роз`єднав дані позови, виділивши їх у два самостійних провадження.

Вважає, що ОСОБА_1 скористався своїм диспозитивним правом та відмовився від вимоги передачі оплаченого товару (об`єкту нерухомого майна, що буде створений в майбутньому), замінивши її на вимогу повернення суми попередньої оплати, яку суд задовольнив 20 квітня 2017 року. Зважаючи на дане рішення суду, з вищевказаного моменту в товариства обов`язок передати об`єкт нерухомого майна, що буде створений в майбутньому, замінено на обов`язок повернути суму попередньої оплати.

Крім того, вважає, що спірний пункт 4.2 договору порушує засади добросовісності, розумності та справедливості, визначені частиною третьою статті 509 ЦК України. Також товариство посилалося на інші підстави недійсності пункту договору, на що суд не звернув увагу.

Вказує, що товариство допустило тільки одне порушення договору (порушено строк передачі об`єкту покупцю більш ніж на три місяці), однак суд застосував двічі цивільно-правову відповідальність за одне порушення штраф та пеню.

Крім того, враховуючи, що жодною із сторін не було подано позовну вимогу про зміну певних частин договору, а між сторонами відсутні будь-які заяви про зміну умов договору, вважає що суд вийшов за межі своїх повноважень, фактично змінивши умови договору 01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому від 26 січня 2015 року.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку були повідомлені, а тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплата пені у розмірі 0,1 % від загальної вартості об`єкту, вказаної в п.2.1 договору за кожен день прострочення та штрафу у розмірі 100 % від загальної вартості об`єкту, вказаної у п.2.1 договору є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення буде свідчити про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26 січня 2015 року між ТОВ «Континенталь» та ОСОБА_1 було укладено договір №01/01/2015 купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому, за умовами якого товариство зобов`язувалося передати у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру площею 63,0 кв.м. по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язувався прийняти об`єкт та оплатити його вартість (а.с. 171-174).

Загальною вартістю об`єкту на момент укладання цього договору являються грошові кошти в національній валюті України, в розмірі еквівалентному 40 320,00 доларів США, за офіційним курсом долара США встановленому Національним банком України. Платежі проводяться покупцем у національній валюті у терміни, передбачені у пункті 2.2 (пункт 2.1 договору).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 умови договору щодо сплати повної вартості об`єкту виконав в повному обсязі у строки визначені договором.

Відповідно до пункту 1.5 договору планове закінчення будівництва та введення в експлуатацію комплексу, в якому знаходиться вказаний у п.1.2 об`єкт - перше півріччя 2016 року.

Судом встановлено, що відповідно пункту 1.5 цього договору будівництво належної ОСОБА_1 однокімнатної квартири на п`ятому поверсі загальною площею 63 кв.м. в АДРЕСА_1 у першому півріччі 2016 року не закінчено, будинок в експлуатацію не введено.

Згідно пункту 4.2 договору за порушення продавцем строку передачі об`єкту покупцю більш ніж на три місяці, продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від загальної вартості об`єкту, вказаної в п. 2.1 даного договору за кожен день прострочення та штраф у розмірі 100% від загальної вартості об`єкту, вказаної у п. 2.1 договору. Пеня та штраф оплачуються продавцем на вказаний покупцем рахунок у національній валюті України по офіційному курсу гривні до долара США встановленому Національним банком України на день оплати.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі частинами першою, третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин першої, третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Однак в цій частині позивач доводить недійсність пункту договору з точки зору розумності та справедливості в розумінні норм ЗУ «Про захист прав споживача».

Тоді як норми Закону України «Про захист прав споживачів» спрямовані на врегулювання питання визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживачів, яким не є позивач в даних правовідносинах.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про безпідставність одночасного стягнення за порушення умов договору пені та штрафу є правильним.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Судове рішення першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про порушення пунктом 4.2 спірного договору засад добросовісності, розумності та справедливості на увагу не заслуговують, оскільки дані категорії є оціночними та потребують доведення порушення цих принципів перед судом позивачем. В даному випадку, позивач доводив порушення цих принципів у взаємозв`язку із статтями 203, 215 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», чому вище дана оцінка судом.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про вихід судом за межі позовних вимог внаслідок зміни умов певних частин договору, оскільки суд частково задоволив позовну вимогу ТОВ «Континенталь» в межах заявленої вимоги про визнання недійсним пункту договору.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Континенталь» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта