Справа № 139/179/18
Провадження № 22-ц/801/584/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 рокуСправа № 139/179/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., скаржника, особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , його представника адвоката Тюркіна О.С., позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Михайловецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області Яцюк Р.С., розгля-нувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до Михайловецької сільської ради Мурова-

нокуриловецького району Вінницької області про визнання права власнос-

ті на майно в порядку спадкування, визнання права на завершення прива-

тизації та отримання документа про право власності на спадкове майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мурованоку-риловецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року, ухвалене в приміщенні суду в смт. Муровані Курилівці Вінницької області за головування судді Тучинської Н.В.,

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся у Мурованокуриловецький ра-йонний суд Вінницької області з позовом до Михайловецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання права влас-ності на майно в порядку спадкування, визнання права на завершення привати-зації та отримання документа про право власності на майно в порядку спадку-вання. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкри-лася спадщина на все належне їй майно, у тому числі на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем першої чер-ги, але оформити спадщину не може через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, тому просив суд визнати за ним у порядку спад-кування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право на завершення при-ватизації та отримання документів про право власності на земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,15 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовані в АДРЕСА_1 ( а. с. 4-9 ).

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року позов задоволений у повному обсязі. За ОСОБА_2 визнане право власності на 100% житлового будинку з господарськими будівля-ми і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_2 право в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , на завершення приватизації та одержання документів про право власності на земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,15 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 ( а. с. 59-62 ).

Рішення суду першої інстанції оскаржується особою, яка не брала участі у справі. 12 лютого 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , який просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та зак-рити провадження у справі, оскільки це рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального пра-ва, що призвело до неправильного вирішення справи; висновки суду першої ін-станції не відповідають обставинам справи ( а. с. 66-69 ).

11 березня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де позивач зазначає, що апеляційна скарга подана з надуманих, жодним чином не підтверджених підстав. У скарзі не наведено достатнього обгрунтування для скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним та обгрунтованим. Виклавши фактичні обставини, по-силаючись на пункт п`ятий Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Книги шостої цього Кодексу, норми Цивільного кодексу УРСР в редак-ції 1963 року, чинного на час відкриття ніким із спадкоємців не прийнятої спад-щини, крім ОСОБА_2 , останній зауважує, що спадковий будинок з госпо-дарськими будівлями і спорудами не є самочинним будівництвом, як стверджує скаржник, тому з врахуванням фактичних обставин у справі, в силу приписів законодавства України як спадкоємець він має право на спадкування нерухо-мого майна після смерті матері, оформлення завершення приватизації та одер-жання документів про право власності на земельні ділянки, що є предметом спору. Окремо позивач доводить безпідставність вимоги скаржника про закрит-тя провадження у справі, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а. с. 93-100).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, представників скаржника адвоката Тюркіна О.С., Михайловецького сільського голови Яцюк Р.С., яка вважає оскаржуване рішен-ня законним та обгрунтованим, дослідивши матеріали справи, наявні в ній до-кази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є правильним, об'єктивним і справедливим.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно: житловий будинок з господарсь-кими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем першої черги, але оформити спадщину не може через відсутність документів, необхід-них для вчинення нотаріальної дії. Постановою від 10 січня 2018 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій державний нотаріус Мурованокурило-вецької державної нотаріальної контори Вінницької області Карасевич О.І., роз-глянувши заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, акцентував підставу відмови у вчиненні но-таріальної дії, вказавши на відсутність необхідних для цього документів ( а. с. 40 ). ОСОБА_2 просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право власності на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право на завершення приватизації та отримання документів про право власності на земельні ділянки площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,15 га з цільовим приз-наченням для ведення особистого селянського господарства, розташовані в АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись нор-мами статей 524, 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, статей 125, 126 Земель-ного кодексу України, його Перехідними положеннями, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виходив з того, що згідно з технічним паспортом на садибний ( індивідуальний ) житло-вий будинок, довідками виконавчого комітету Михайловецької сільської ради від 04 січня 2018 року № 4, від 17 січня 2018 року № 34, виписками з погоспо-дарських книг з 1971 року по 1999 рік ОСОБА_3 володіла та користувалася побудованим у 1972 році житловим будинком АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної Ради народ-них депутатів від 16 червня 1988 року № 108 було постановлено оформити пра-во особистої власності на житлові будинки, розташовані, зокрема, в с. Михай-лівці; відповідній сільській раді належало видати власникам будинків свідоцтва про право власності. За фактичними обставинами справи це рішення органу місцевого самоврядування не було виконане. Оглядом спадкової справи, заве-деної за заявою позивача 10 січня 2018 року Мурованокуриловецькою держав-ною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 , встановлено, що спадкові права ніхто не оформляв. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач довів факт смерті спадкодавиці, своє право спадкувати майно матері та факт прийняття спадщини, оскільки все своє життя зареєстрований і проживає у будинку АДРЕСА_1 , що ніким не оспорюється. Рішеннями виконавчого комітету Михайловецької сільської ради від 15 березня 1994 року № 13, 11 сесії 4 скликання Михайло-вецької сільської ради від 15 жовтня 2004 року ОСОБА_3 безоплатно пе-редано у приватну власність розташовані в АДРЕСА_1 земельні ділянки пло-щею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, однак державні акти на вказані земельні ділянки спадкодавиця не отримувала. Ураховуючи, що ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства України розпочала процедуру приватиза-ції земельних ділянок, а спадкоємцю відмовлено органом місцевого самовряду-вання у завершенні процедури приватизації, позов ОСОБА_2 задоволений. Суд підкреслив, що захистити свої законні права та майнові інтереси за тих о-бставин, що реально мають місце, ОСОБА_2 може лише у судовому поряд-ку. При цьому суд прийняв до уваги визнання позову відповідачем у справі.

Суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, ви-значився з нормами матеріального права, які їх регулюють, об'єктивно, повно дослідив усі фактичні обставини справи, погодився з доводами позивача та за-хистив згідно чинного законодавства його законні права та інтереси, визнавши його вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скар-зі зазначає, що позивач у 2010 році уже звертався у Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області з аналогічним позовом, з того самого пред-мета, з тих самих підстав, за тих же сторін. Рішенням Апеляційного суду Він-ницької області від 02 грудня 2010 року ( справа № 22ц-6259/2010 ) у цій справі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2010 року про задоволення позову було скасоване, ухвалене нове рішен-ня про відмову у задоволенні заявлених вимог з підстави відсутності у спадко-давиці правовстановлюючих документів на будівлі та земельні ділянки. Це рі-шення апеляційного суду набуло законної сили, у касаційному порядку не оскаржувалося. Ураховуючи вирішення уже вдруге заявлених ОСОБА_2 вимог, на підставі пункту третього частини першої статті 255 ЦПК України провадження у даній справі, на думку скаржника, підлягає закриттю. Крім цьо-го ОСОБА_2 звертався в суд з позовом до Михаловецької сільської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за набувальною давністю ( справа № 216/1060/12 ), де йому також було відмов-лено у задоволенні заявлених вимог. Скаржник зазначає, що є суміжним земле-користувачем по відношенню до ОСОБА_2 та не може завершити процес приватизації своєї земельної ділянки по АДРЕСА_2 , де знаходиться будинок, в якому він проживає. ОСОБА_1 стверджує, що всі будівлі, право власності на які у порядку спадкування намагається оформити позивач, побудовані самовільно, в тому числі й літня кухня під номером «Б», яка розташована на земельній ділянці скаржника, що встановлено рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02 грудня 2010 року у цивільній справі № 22ц/6259/2010.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не відповідають фактичним обста-винам справи, не є такими, що заслуговують на увагу. Його твердження про са-мочинне зведення ОСОБА_3 за життя усіх будівель на використовуваній садибній земельній ділянці, пізніше переданій їй чинним рішенням 1994 року органу місцевого самоврядування у приватну власність, є безпідставним та на-думаним.

З метою надання об`єктивної правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції витребувані та вивчені матеріали ци-вільних справ № 2-182/2010 ( провадження № 22ц-6259/2010 ) за позовом ОСОБА_2 до Михайловецької територіальної громади Мурованокуриловець-кого району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме май-но в порядку спадкування за законом, № 0216/2-10/2011 ( провадження № 22ц-2825/11 ) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в ко-ристуванні земельною ділянкою, № 216/1060/12 ( провадження № 22-ц/772/854/2016 ) за позовом ОСОБА_2 до Михайловецької сільської ради за участі третьої особи ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий бу-динок з господарськими спорудам за набувальною давністю. Дослідженнями цих справ установлено, що остання з них щодо визнання права власності ОСОБА_2 на майно за набувальною давністю взагалі не стосується підстав об-грунтування позову у справі, що на даний час розглядається судом. Такий же висновок слід зробити й щодо справи № 2-182/2010, де ОСОБА_2 обгрун-товував заявлений позов виключно нормами ЦК України 2004 року. Апеляцій-ний суд саме через це у рішенні від 02 грудня 2010 року вказав, що за відсут-ності правовстановлюючих документів на нерухоме майно позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Окремо необхідно звернути увагу, що суд у цьому рі-шенні не вказував про самочинне будівництво за життя ОСОБА_3 свого бу-динку з господарськими будівлями. Тому посилання на таку обставину в апе-ляційній скарзі ОСОБА_1 є безпідставним.

Судом апеляційної інстанції вивченням цивільної справи № 0216/2-10/2011 (провадження № 22ц-2825/11) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усу-нення перешкод в користуванні земельною ділянкою встановлено наступне. Рі-шенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 серпня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 19 верес-ня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Рішення набрали за-конної сили. Судами у цих рішеннях зроблений висновок про недоведення по-зивачем проходження межі між його земельною ділянкою та земельною ділян-кою, що перебуває у користуванні ОСОБА_2 , саме там, де ОСОБА_1 вста-новлений паркан. Докази, представлені ОСОБА_1 , суперечать один одному. Висновком судової будівельно-технічної експертизи у справі встановлено фак-тичне використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,3033 га, хоча без-оплатно у приватну власність йому передано земельну ділянку площею 0,22 га+0,07 га, а за даними погосподарського обліку за ним рахується 0,26 га. Спільна межа між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за фактичним ко-ристуванням станом на квітень 2011 року по своїй довжині та конфігурації не відповідає таким параметрам, приведеним у плані забудови ОСОБА_1 Актом обстеження земельних ділянок від 19 квітня 2011 року встановлено здійснення ОСОБА_1 самовільного захвату землі ОСОБА_2 , через що апеляційний суд в ухвалі від 19 вересня 2011 року вказав про проведення експертизи з ура-хуванням самовільно встановлених ОСОБА_1 межових знаків. У цьому ж рі-шенні встановлено, що до будівництва житла ОСОБА_1 спірна літня кухня «Б» ОСОБА_3 . уже існувала з 1978 року і претензій до тієї частини зе-мельної ділянки ОСОБА_1 не мав. Лише у 2009 році після самовільного пере-несення межі ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. При цьому слід звернути увагу, що лише 11 вересня 1979 року рішенням виконкому Мурованокуриловецької сільської Ради народних депутатів ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку для будівниц-тва власного житла по сусідству із ОСОБА_3 , рішенням виконкому Му-рованокуриловецької сільської ради від 29 квітня 2010 року № 25 за ним оформлено право приватної власності на житловий будинок з надіврними бу-дівлями.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, вста-новлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бе-руть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, ко-ристуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності на-бувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж ро-зумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і осно-воположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до пункту п`ятого Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ( Спадкове право ) цього Кодексу застосовують-ся до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

До виниклих і наявних у цій справі правовідносин належить застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті у 1999 році ОСОБА_3 Позивач у справі прийняв спадщину після смерті матері до набрання чинності ЦК України 2004 року. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно аби спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадко-ємцеві з моменту відкриття спадщини. Діями, які свідчать про прийняття спад-щини спадкоємцем у відповідності до статті 549 ЦК УРСР є, в тому числі, фак-тичний вступ в управління або володіння спадковим майном.

Порівнянням предметів позовів, підстав їх заявлення у суд та сторін ( учас-ників ) у справі № 2-182/2010 ( провадження № 22ц-6259/2010 ) за позовом ОСОБА_2 до Михайловецької територіальної громади Мурованокуриловець-кого району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме май-но в порядку спадкування за законом та у даній цивільній справі № 139/179/18 ( провадження № 22-ц/801/584/2019 ) встановлено, що вимога апеляційної скар-ги ОСОБА_1 про закриття провадження у справі на підставі пункту третього частини першої статті 225 ЦПК України є безпідставною.

Законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове нерухоме майно, якого повинні дотримуватися спадкоємці. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винят-ковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом об-грунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає ци-вільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

З матеріалів даної справи убачається, що позивач позбавлений можливості захистити свої майнові права в іншому, ніж судовому порядку, оскільки на спадкове майно відсутні правовстановлюючі документи, а приватизація приса-дибної земельної ділянки спадкодавицею не завершена.

З 1979 року в УРСР погосподарський облік у сільських Радах народних де-путатів здійснювався за особливою формою статистичного обліку. Згідно з пунктом першим Вказівок по веденню погосподарського обліку у сільських Ра-дах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депу-татів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга». Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, встановлений порядок закладки по-господарських книг, в останніх, зокрема, міститься розділ «Споруди, які є осо-бистою власністю господарства». У погосподарських книгах при визначенні ро-ку побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у по-господарських книгах визнавалися в якості актів органів влади ( публічних ак-тів ), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання що-до визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадку-вання, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими до-казами.

За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвер-дженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради де-путатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погоспо-дарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, затверджені зразки довідок про право власності колгоспного ( селянського ) двору на жилий будинок та про право власності ро-бітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад було віднесено до компетенції виконкомів місцевих Рад.

Рішенням виконавчого комітету Михайловецької сільської ради від 15 бе-резня 1994 року № 13 матері ОСОБА_2 було безоплатно передано у приват-ну власність земельну ділянку площею 0,40 га. У зв'язку з проведенням інвен-таризації присадибних земельних ділянок у це рішення рішенням 11 сесії Ми-хайловецької сільської ради 4 скликання від 15 жовтня 2004 року внесені зміни, де стосовно ОСОБА_3 вказано про надання у приватну власність земель-ної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,40 га, у тому числі площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,15 га для ведення особистого селянського господарства.

Як спадкоємець майна померлої ОСОБА_3 позивач звертався до Ми-хайловецької сільської ради щодо приватизації земельних ділянок, однак лис-том від 08 лютого 2018 року № 02-17/20 йому відмовлено у завершенні їх при-ватизації в порядку спадкування за законом через відсутність такого порядку ( а. с. 43-44 ).

Відповідно до статей 81, 116, 131 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або кому-нальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив наступне. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно із статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у за-вершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до су-ду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта на право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Тобто, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право от-римати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений по-рядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами ( частина третя статті 116 ЗКУ ).

Колегія суддів апеляційного суду за результатами розгляду справи за апеля-ційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року, перевіривши законність, об-грунтованість цього рішення суду, дійшла висновку про правильність застосу-вання судом першої інстанції норм матеріального права, урахування ним усіх фактичних обставин справи та ухвалення законного рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішен-ня суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апе-ляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і осново-положних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як дже-рело права.

У пункті 33 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти Укра-їни» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий су-довий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно рішення Єв-ропейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Отже колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що скарж-ником не доведено поза розумним сумнівом таких фактів, які б об`єктивно та справедливо позбавляли позивача, який є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері, права на спадкування за законом майна, належного за жит-тя спадкодавиці на підставі наявних матеріалів справи та фактичних її обста-вин.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляцій-ної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задово-лення; суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді В.П. Рибчинський

Л.О. Голота