ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/295/19 Справа № 212/9065/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Борис О.Н. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/9065/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

заявник - Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради,

заінтересована особа - ОСОБА_1,

прокурор - Іванченко Павло Павлович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2015 року, яке ухвалено судом у складі Головуючого судді Борис О.Н. та народних засідателів ОСОБА_9 і ОСОБА_2 у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2015 року Комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради (надалі - КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР) звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до психіатричного закладу.

Заява мотивована тим, що 28.10.2015 року о 18.30 год. бригадою швидкої медичної допомоги до приймального відділення була доставлена ОСОБА_1, у зв'язку з її неадекватною поведінкою, а саме побиття матері тенісною ракеткою, погрозою виплигнути з балкона. Після огляду ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного відділення.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря психіатра з 02.08.2007 року з діагнозом F 31.3 Біполярний афективний розлад. Поточний епізод помірної депресії. З заяви матері та сестри хворої слідує, що її психічний стан останнім часом погіршився, вона стала конфліктувати з рідними, погрожувала розправою, почала забалакуватися, стала висловлювати суїцидальні думки, погрожувала виплигнути з балкона, залишила передсмертну записку. Оскільки в клінічній картині на перший план виступає стійка параноїдна симптоматика з маячними ідеями відношення, за висновками комісії лікарів-психіатрів диспансеру ОСОБА_1 страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії параноїдної форми з параноїчним синдромом, у зв'язку з чим вона потребує лікування та госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2015 року заяву задоволено та госпіталізовано в примусовому порядку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до психіатричного стаціонару Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер м. Кривий Ріг» Дніпропетровської обласної ради».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про поміщення її до психіатричного закладу, посилаючись на незаконність рішення суду. Зазначає, що її незаконно затримали в її житловому приміщенні без відповідного рішення суду та під час затримання працівниками поліції не складався відповідний протокол. До неї незаконно застосовувалися примусові заходи з боку медичного персоналу не лише під час затримання, але й в психіатричній лікарні. Також, зазначає, що введення людині психотропних чи наркотичних речовин проти її волі заборонено законом та є злочином. Вважає, що судом не була дотримана процедура встановлення та доведення того, що вона дійсно психічно хвора та потребує лікування та чи є тримання у психіатричній лікарні відповідним підпункту «е» п. 1 ст. 5 Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод. Крім іншого також вказує й на те, що її було позбавлено належного захисту, оскільки адвокат, грубо порушуючи присягу адвоката, сприяв поміщенню її до психіатричного закладу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, заінтересовану особу ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника заявника КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР - Коваленко С.І. та прокурора Іванченка П.П., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку у лікаря-психіатра КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з 02.08.2007 року з діагнозом: F 31.3 Біполярний афективний розлад. Поточний епізод помірної депресії.

Перебувала на лікуванні у КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР у періоди: з 30.07.2007 року по 21.08.2007 року, з 24.06.2008 року по 02.07.2008 року, з 12.01.2009 року по 30.01.2009 року, з 13.12.2014 року по 20.12.2014 року, з 06.01.2015 року по 02.02.2015 року та з 08.09.2015 року по 09.10.2015 року.

Звертаючись до суду із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР посилався на те, що у клінічній картині на теперішній час на перший план виступає стійка параноїдна симптоматика з маячними ідеями відношення, внаслідок чого ОСОБА_1 виявляє реальні наміри та дії, які представляють собою безпосередню небезпеку для оточуючих та для неї.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 потрібна психіатрична допомога, а неможливість усвідомлення нею необхідності лікування є підставою її госпіталізації для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 280 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

У випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, психіатричний заклад, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин.

Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме: рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішення від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров'я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з вимог статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

У статті 14 цього Закону йдеться про те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому, протягом 24 годин з часу госпіталізації, огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав на час розгляду судом заяви про примусову госпіталізацію не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

За наявності обґрунтованого Висновку комісії лікарів-психіатрів №3019 від 29 жовтня 20145 року про госпіталізацію ОСОБА_1 в психіатричний стаціонар в примусовому порядку та інших медичних даних, які належним чином досліджені судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність станом на день звернення із даною заявою до суду правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки остання страждає тяжким психічним розладом та являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а тому обстеження і лікування можливе лише в умовах стаціонару в примусовому порядку.

В той час, матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання.

При цьому, колегією суддів враховано й те, що судом першої інстанції було дотримано вимоги ч. 2 ст. 281 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та розглянуто справу в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку (ОСОБА_1), прокурора (Воїн О.М.), лікаря-психіатра (ОСОБА_6), представника психіатричного закладу, що подав заяву (Остапова С.В.), та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги (адвоката Калюпіна Ю.В.), тобто процесуальні порушення при розгляду питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу не встановлені.

Ухвалюючи оскаржуване рішення у справі, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази тавстановив фактичні обставини справи, зокрема, наявність психічного розладу ОСОБА_1 на час госпіталізації було встановлено на підставах та в порядку, визначеному законом, встановлені обставини, що поведінка ОСОБА_1 становила небезпеку для неї самої та для оточуючих, були наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації ОСОБА_1, на час звернення із заявою, в психіатричний стаціонар в примусовому порядку.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з діями осіб, які здійснювали виконання оскаржуваного рішення суду та поміщували її до лікувального закладу, а також з діями медичних працівників та методами лікування, які застосовані до нею, що не може бути правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

До того ж, під час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_1 заперечуючи проти її госпіталізації для проходження лікування, вважала, що лікування повинно проходити в іншому, більш кваліфікованому місці, та під час судового засідання в суді першої інстанції не заявляла про застосування до неї насильства, у зв'язку з чим у суду був відсутній обов'язок забезпечити невідкладне проведення її судово-медичного обстеження та надіслати відповідному органу досудового розслідування окрему ухвалу щодо необхідності проведення дослідження фактів застосування насильства та вжиття необхідних заходів для забезпечення безпеки ОСОБА_1 згідно із законодавством.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: