"25" лютого 2019 р.
Справа № 642/6912/18
Провадження №2/642/292/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Грінчук О.П.,
за участі секретаря Сузанського О.І.,
представника відповідача Мірошніченко А.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,
встановив:
04.12.2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру стягнутих аліментів, вказуючи, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 27.03.2015 за позовом ОСОБА_2 було стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частина з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини у віці до 6 років, а з 31.08.2018 для дитини у віці від 6 до 18 років, починаючи з 30.01.2015. Проте на даний час він працює у військовій частині військовослужбовцем за контрактом, та, відповідно довідки про доходи отримує заробітну плату в середньому 11595,51 грн. в місяць. Пояснює, що його матеріальний стан змінився та погіршився, так як він також сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 за рішенням суду в розмірі ј від усіх видів доходу, таким чином з його щомісячного доходу половина коштів відраховується на сплату аліментів, що суперечить ч.5 ст. 183 СК України, згідно якої на утримання двох дітей підлягає стягненню 1/3 доходів. Також вказує, що він не забезпечений житлом та винаймає квартиру, виплачує кредит, допомагає матері, яка є інвалідом 2 групи, а тому він був змушений звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання сина.
Ухвалою суду від 06.12.2018 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
27.12.2018 позивач надав через канцелярію суду заяву на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 29.12.2018 справу відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
23.01.2019 відповідачем надано відзив на позовну заяву, вказуючи, що з позовом вона не згідна через його необгрунтованість, безпідставність та відсутність доказів обставин, на які посилається позивач. Так, відсутні докази, які б підтверджували факт оренди позивачем житла, фінансову підтримку його матері. Крім того, згідно п.5 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», - для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення, розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, проте позивач не скористався таким правом. Крім того, дитина, ОСОБА_3 , часто хворіє, потребує операції. Після розлучення з 2016 року позивач жодного разу не навідав сина, не спілкується з ним, не цікавиться станом його здоров`я. Також, відповідач зазначає, що її заробітна плата складає вдвічі меншу, ніж позивача - 5000 грн., з яких вона утримує себе та сина та сплачує комунальні послуги. Тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В підготовчому засіданні представником відповідача заявлено зустрічний позов про стягнення додаткових витрат на дитину та позбавлення батьківських прав.
Ухвалою суду від 04.02.2019 у прийнятті зустрічного позову відмовлено
04.02.2019 підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути без його участі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 в графі «батько» вказаний ОСОБА_1 , в графі «мати» - ОСОБА_2 .
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 27.03.2015 шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання сина, ОСОБА_3 , з матір`ю, ОСОБА_2 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини у віці до 6 років, а з 31.08.2018 для дитини у віці від 6 до 18 років, починаючи з 30.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття.
17.10.2016 ОСОБА_2 видано виконавчий лист на примусове виконання рішення суду від 27.03.2015 в частині стягнення аліментів.
Крім того, на уриманні позивача перебуває також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 в графі «батько» вказаний ОСОБА_1 , в графі «мати» - ОСОБА_4 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 29.08.2014 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки, ОСОБА_5 в розмірі ј частина всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Це положення також відображене і в ст. 180 СК України, відповідно до якого батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, системний аналіз норм законодавства дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини, яке полягає в забезпеченні її належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням.
Згідно положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Стаття 141 СК України встановлює рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів.
Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що його матеріальний стан погіршився, так як він одночасно сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 за рішенням суду в розмірі ј від усіх видів доходу, крім того, вказує, що він не забезпечений житлом та винаймає квартиру, виплачує кредит та допомагає матері, яка є інвалідом 2 групи.
Проте на підтвердження своїх вимог позивачем не надано доказів того, що він винаймає квартиру із зазначенням вартості такого найму.
Крім того, рішення про стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки, ОСОБА_5 , було ухвалено 29.08.2014, а рішення про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 , - ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на момент розгляду справи про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання сина, ОСОБА_1 знав, що з нього вже стягуються аліменти на утримання доньки та визнав позовну вимогу щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини у віці до 6 років, а з 31.08.2018 для дитини у віці від 6 до 18 років, починаючи з 30.01.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, судом при визначенні розміру аліментів на утримання сина, ОСОБА_3 , враховувався факт наявності на утриманні в ОСОБА_1 неповнолтіньої доньки, тому це не є підставою для зменшення розміру аліментів.
Також, суд зазначає, що наявність кредитних зобов`язань також не є підставою зменшення розміру аліментів, а також те, що кредит існував на момент ухвалення рішення Ленінським районним судом м.Харкова про стягнення з позивача аліментів.
Крім того, позивач надає копію кредитного договору від 04.11.2013, проте не надає відомостей, що станом на день звернення до суду за ним рахується несплачена заборгованість.
Суд не бере до уваги посилання позивача на ч.5 ст. 183 СК України, згідно якої, з нього на утримання двох дітей повинні стягуватись аліменти у частці 1/3, адже позивач невірно трактує вказане положення закону. Так, в ч.5 ст 183 СК України вказано, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини. При цьому, у позивача та відповідача від шлюбу лише одна дитина, тому ОСОБА_2 має право на стягнення аліментів на утримання сина у частці ј.
Подане позивачем пенсійне посвідчення матері не може бути розцінене, як доказ зміни майнового стану позивача, яке впливає на неможливість сплати аліментів, на утримання дитини, визначених судом, так як позивачем не надано доказів фінансової допомоги/утримання своєї матері.
Наявність у позивача на утриманні іншої дитини не позбавляє його обов`язку утримувати свого сина від шлюбу з відповідачем.
Крім того, згідно довідки-розрахунку начальника Ковельського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Волинській області , станом на 01.01.2019 за позивачем рахується заборгованість по сплаті аліментів на користь відповідача на утримання сина у розмірі 61323,62 грн., що підтверджує його неналежне виконання батьківських обов`язків та рішення суду від 27.03.2015.
Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Згідно ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними і чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.
Вирішуючи спір, суд враховує взаємний обов`язок батьків утримувати дитину, реальні і розумні потреби дитини в матеріальному забезпеченні на рівні, необхідному для її розвитку, а також те, що зменшення розміру матеріального утримання на дитину не сприятиме інтересам дитини для забезпечення гідного рівня її життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Таким чином, подані позивачем докази, у своїй сукупності, не дають суду достатніх підстав вважати, що з моменту винесення рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, у нього як у платника аліментів, суттєво змінилося матеріальне становище
З врахуванням викладеного, суд не вбачає достатніх правових підстав для зменшення розміру аліментів, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12-13, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 141, 180, 182-183, 192 Сімейного Кодексу України, суд -
вирішив:
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 25.02.2019.

Головуючий: