Головуючий у 1 інстанції Чальцева Т.В. Єдиний унікальний номер 221/2955/18
Номер провадження 22-ц/804/1594/19
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М.,

Мироненко І.П.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

14 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належить від підприємства, і свої доводи обґрунтовує тим, що в період з 23.08.2016 року по 14.04.2017 року вона працювала начальником юридичного відділу Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпГІ України за угодою сторін 13.04.2017 року.

19.01.2018 року Волноваськнй районний суд Донецької області прийняв рішення по справі № 221/3412/17 за її позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Стягнуто з відповідача на її користь суму заборгованості із заробітної плати 7007 гри. 89 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 62775 грн. 97 коп., суму моральної шкоди 500 грн. 00 коп., а всього 70283 грн. 86 коп..

Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набуло законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Рішення суду набрало законної сили та виконано у повному обсязі шляхом перерахування коштів на вказані нею реквізити лише 15.03.2018 року.

З 19.01.2018 року по 15.03.2018 року склалася сума середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, яка дорівнює 12489,46 грн..

Позивач просила задовольнити позов і стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки з дня прийняття рішення суду по день фактичного розрахунку в зазначеному розмірі.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2018 року по 15 березня 2018 року включно в сумі 12489,46 грн., з утриманням з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" акціонерного товариства «Українська залізниця» з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

З рішенням не погодився відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця», представник Комісарова А.В. подала апеляційну скаргу на рішення суду. В скарзі вказує на незаконність рішення, оскільки позивачем не надано належних доказів у підтвердження вимог, судом не враховано Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року, у зв`язку із чим суд помилково встановив факт наявності заборгованості по заробітній платі.

19 січня 2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, а рішення набрало сили 02.04.3018 року, і суд не врахував ці обставини, стягнув суму середнього заробітку з 19 січня 2018 року.

Відповідно до ухваленого раніше рішення суду від 19.01.2018 року підприємство 15 березня 2018 року виплатило ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 70283,86 грн. - тобто до набрання законної сили даним оскарженим рішенням.

При ухваленні рішення суд не врахував доводи відповідача, виніс необгрунтоване рішення.

Відповідач просив скасувати оскаржене рішення і відмовити у вимогах позивача.

Позивач ОСОБА_1 направила відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення без змін. Вказувала, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року є консультативним, не є обов`язковим для суду. Крім того, неможливо погодитися із тим, що форс-мажор для відповідача настав 20 березня 2017 року, оскільки АТО триває з 2014 року, і заробітна плата за цей період позивачу виплачувалася. Відповідач не прийняв заходів щодо звільнення працівників при таких обставинах, з метою запобігання виникнення та нарощування заборгованості з заробітної плати.

Також зазначає, що рішення суду від 19.01. 2018 року виконано несвоєчасно, хоча і в повному обсязі. Тому неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги, оскільки відповідач мав можливість уникнути зайвих трат, але з власної вини не виконував рішення суду.

Також посилалася на судову практику, якій в повній мірі відповідає оскаржене рішення суду.

У відповідності до положень ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів розглянула справу без участі сторін і без фіксації судового засідання технічними засобами, оскільки сторони належним чином - телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду під №№1328, 1329, повідомлені про час та місце розгляду справи і надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідачем не виконується рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2018 року, яким на користь ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити останній заборгованість по заробітку, середній заробіток за час затримки розрахунку, відшкодувати моральну шкоду, то позовні вимоги позивача є обгрунтованими, і відповідно на користь позивача підлягає й стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 19 січня 2018 року по 15 березня 2018 року (дату фактичного розрахунку за рішенням суду) у розмірі 12489,46 грн..

Судова колегія погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 в період з 23.08.2016 року по 14.04.2017 року працювала в Структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та займала посаду начальника юридичного відділу. Звільнена з роботи 14.04.2017 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується записом в трудовій книжці, виданій на ім`я позивача 01 жовтня 1987 року (а.с. 7-9).

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області № 221/3412/17 від 19.01.2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 7007,89 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 62775,97 грн., моральну шкоду в сумі 500 грн.. Рішення суду набрало законної сили 15.03.2018 року.

З виписки СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональна філія ДЗ ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2018 року вбачається, що позивачу ОСОБА_1 було проведено виплату згідно з рішенням Волноваського районного суду від 19.01.2018 року, а саме на рахунок ОСОБА_1 було сплачено заборгованість із заробітної плати в сумі 7007,89 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 62775,97 грн., суму моральної шкоди в сумі 500,00 грн. (а.с. 42).

Таким чином суд встановив, що після набрання рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19.01.2018 року законної сили, відповідач лише 15.03.2018 року сплатив стягнуті з нього грошові кошти на користь позивача на зазначений нею картковий рахунок.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19.01.2018 року у справі №221/3412/17, яке набрало законної сили встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 328,67 грн. (а.с. 13-18).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналізуючи наведені норм матеріального права, суд прийшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, відсутність розрахунку з працівником з вини власника або уповноваженого ним органу у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до висновку, що у відповідача утворилися трудові зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2018 року по 15 березня 2018 року включно, тобто за весь період невиплати відповідачем належних позивачу при звільненні сум, у сумі 12489,46 грн.(38 дні х середньоденний заробіток 328,67 грн.).

Такий висновок суду є правильним, цілком відповідає обставинам справи і положенням закону, тому колегія суддів не може з ним не погодитися.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач виплатив належні позивачу гроші до ухвалення рішення, не є підставою для скасування цілком законного і правильного рішення, оскільки виплати проведені не добровільно, а після звернення позивача до суду.

Неможливо також погодитися із доводами про звільнення від обов`язку виплати заборгованості по зазначеним сумам у зв`язку із форс-мажорними обставинами, оскільки з висновку Торгово-промислової палати від 18.01.2018 року вбачається, що підприємство не діяло в період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року, а рішенням суду стягнута на користь позивача сума заборгованості 19 січня 2018 року, і рішення набрало законної сили, крім того, в березні 2018 року вона погашена підприємством.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що виплата грошових коштів була проведена за заявою позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду, на підставі якого було сплачено спірні суми, на думку відповідача набрало законної сили 02.04.2018 року, між тим суд погодився із вимогами позивача і оскарженим рішенням стягнув середній заробіток за час затримки виконання рішення з дати ухвалення рішення - з 19 січня 2018 року

Такі доводи теж не впливають на правильність рішення суду, оскільки обов`язок роботодавця щодо виплати заборгованості по заробітній платі настає з моменту ухвалення рішення суду, Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду в постанові №61-41661св18 від 11 квітня 2019 року.

Тобто, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням, яке є мотивованим, оскільки судом всебічно перевірені обставини справи, вирішено спір у відповідності до норм матеріального права, що підлягає застосуванню до даних правовідносин; в рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правових наслідків є правильним, доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Таким чином, вбачається, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, і тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 травня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков