МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/7945/18
Провадження № 22-ц/812/978/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника ТОВ«ЗАІН ІНВЕСТ»-Басалаєва Д.В.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ЗАІН ІНВЕСТ» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року про забезпечення позову, постановлене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ», ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР», треті особи - приватні нотаріуси Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. та ОСОБА_4 О.М. про визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ», ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР» про визнання правочинів недійсними, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 235,4 кв. м на першому поверсі житлового будинку літ.А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ», а також договір іпотеки вказаних приміщень, укладений між ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» та ТОВ «ФК «АМБЕР».

Одночасно із позовом, позивачка звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м, які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 (титульний власник ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» ), а також зобов`язати ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» передати вказані нежитлові приміщення на зберігання ОСОБА_5 до вирішення спору по суті.

Свою заяву позивачка обґрунтовувала тим, що з травня 2018 року у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва знаходилася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 , КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» про визнання дій щодо реєстрації незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов`язання державного реєстратора поновити запис про право власності (цивільна справа № 489/3128/18). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2018р. її позовні вимоги були задоволені. Судом визнано незаконними дії Миколаївської філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 40971689 від 07.05.2018 року про реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 Поновлено запис про право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3

В подальшому постановою Миколаївського апеляційного суду від 06.12.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2018 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. Визнано незаконними дії Миколаївської філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 40971689 від 07.05.2018 року про реєстрацію права власності вказаний на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання державного реєстратора Миколаївської філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» поновити запис про право власності на об`єкт нерухомого майна. В інших частинах рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.07.2018 року залишено без змін.

Таким чином, станом на 06.12.2018 року реєстрація права власності ОСОБА_1 була скасована та поновлено запис про право власності на об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

06.12.2018 року у судовому засіданні у Миколаївському апеляційному судді приймав участь уповноважений представник Наумова Є.С. - Подволоцький A.П.

Проте 07.12.2018 року між ОСОБА_1 та TOB «ЗАІН ІНВЕСТ» був укладений договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, а 11.12.2018 року між TOB «ЗАІН ІНВЕСТ» та ТОВ ФК «Амбер» укладений договір іпотеки спірних нежитлових приміщень.

Крім того, позивачка посилалась на те, що у провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва з лютого 2017 року знаходилася цивільна справа за її позовом до ОСОБА_1 .. треті особи TOB «ФК «Еврокредит», ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інших про визнання договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки недійсним, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором (цивільна справа № 489/762/17). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2018 року визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, що був укладений 24.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Еврокредит» та визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредиту № 25 від 08.07.2008 року, що був укладений 24.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Еврокредит». Зазначене рішення суду було оскаржено ОСОБА_1 до апеляційної інстанції.

Таким чином, станом на 07.12.2018 року ОСОБА_1 було належним чином відомо, що він не є іпотекодержателем за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь КЛ. 08.07.2008 року за реєстраційними номерами № 1610 та № 1612 та державна реєстрація його права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м. на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 скасована.

Крім того, позивачка зазначала, що при оформленні спірних договорів купівлі-продажу та іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна існував запис про арешт нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , який був накладений 03.07.2012 року на підставі постанови про накладення арешту від 21.05.2012 року.

Отже, позивачка вважає, що існує небезпечність, що відповідачі здійснять відчуження спірного нежитлового приміщення до вирішення спору по суті.

08.07.2008 року між ОСОБА_6 та АБ «Енергобанк» укладений кредитний договір № 25. В той же день, 08.07.2008 року між ОСОБА_8 та АБ «Енергобанк» укладений договір поруки № 25К-1. Тому позивачка вважала за доцільне передати спірні нежитлові приміщення на зберігання ОСОБА_5 до вирішення спору по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Судом ухвалено накласти арешт на нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 (титульний власник ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» ) та зобов`язати ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» передати зазначене майно на зберігання ОСОБА_5

Не погодившись з даною ухвалою суду, відповідач - ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу про забезпечення позову у повному обсязі, вважаючи її такою, що прийнята без врахування всіх обставин, виниклих між сторонами, та з порушенням вимог діючого процесуального законодавства, які регулюють порядок обмеження права власника на розпорядження (користування) належним йому майном.

В судовому засіданні представник ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 також просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу суду, вважаючи її не законною та не обґрунтованою.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу по справі, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору у справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки щодо нежитлових приміщень загальною площею 235,4 кв. м. на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстава виникнення права власності позивача - договір купівлі-продажу від 25.02.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А., реєстраційний № 574.

З огляду на приписи ст. 150 ЦПК України, суд першої інстанції вважав, що заходи забезпечення позову заявлені позивачем є співмірними з заявленими вимогами, обґрунтованими та позивачем доведено необхідність їх застосування.

Також суд посилався на те, що 08.07.2008 року між ОСОБА_6 , з однієї сторони та АБ «Енергобанк», з другої сторони був укладений кредитний договір № 25. Крім того, 08.07.2008 року між ОСОБА_5 , з однієї сторони та АБ «Енергобанк», з другої сторони 08.07.2008 року був укладений договір поруки № 25К-1. Тому суд вважає за доцільне передати спірні нежитлові приміщення на зберігання ОСОБА_5 до вирішення спору по суті.

Посилаючись на викладене, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення позову, позивачем викладено свої доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі незабезпечення позову, а зазначені позивачем підстави та вид забезпечення позову є співмірними з пред`явленими вимогами, що обраний позивачем вид забезпечення позову не порушує прав і охоронюваних законом інтересів відповідачів, а відтак заява підлягає задоволенню.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, як накладенням арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; так і передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої цієї статті.

Тобто, виходячи із змісту ст. 150 ЦПК України перелічені дії є самостійними видами забезпечення позову. Згідно ч.2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, але заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами( ч.3).

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як убачається із тексту ухвали, яка є предметом перегляду, суд не тільки наклав арешт на нерухоме майно нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 , а й зобов`язав ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» передати зазначене майно на зберігання ОСОБА_5 , що в даному випадку, виходячи із конкретних обставин справи, не викликається необхідністю та суперечить процесуальному законодавству, виходячи з наступного.

Обгрунтовуючи необхідність передачі спірного нерухомого майна до вирішення спору по суті саме ОСОБА_5 , суд послався на те, що 08.07.2008 року між ОСОБА_6 , з однієї сторони та АБ «Енергобанк», з другої сторони був укладений кредитний договір № 25, за яким ОСОБА_5 є поручителем на підставі договір поруки № 25К-1 від 08.07.2008 року.

При цьому судом не було враховано, що в той же день, з метою забезпечення даного кредитного договору, з ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), яка є дочкою ОСОБА_10 , були укладені іпотечні договори №1610 від 08.07.2008р. та №1612 від 08.07.2008р., згідно яких ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ) передала в заставу банку 2 нежилих приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 Миру 4/6. Данні іпотечні договори були внесені в державний реєстр іпотек.

Однак ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ) в жовтні 2011р. за позовом ОСОБА_11 до неї про стягнення боргу в розмірі 1500000 грн. уклала з Нарсією Л.Б. мирову угоду, згідно якої вона відчудила на користь ОСОБА_11 2 нежилих приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 , достовірно знаючи, що дане нерухоме майно являється заставним. Інформацію про те, що майно є заставним, ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ) приховала і від Ленінського районного суду м. Миколаєва, в результаті чого ухвалою даного суду від 19.10.2011р. зазначена мирова угода була затверджена і нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 /6 були відчужені на користь ОСОБА_11

За даним фактом ОСОБА_5 притягувалася до кримінальної відповідальності, але ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2013р. вона була звільнена від кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 388 ч.1 КК України, а кримінальне провадження було закрито у зв`язку з передачею ОСОБА_5 на поруки трудовому колективу ПП «Чмих».

10.04.2012 ухвала суду першої інстанції про затвердження мирової угоди була скасована ухвалою апеляційного суду Миколаївської області за апеляційною скаргою ПАТ «ЕНЕРГОБАНК». Однак, до скасування ухвали, за заявою ОСОБА_11 рішеннями Миколаївської міської ради від 21.12.2011 №№ 1254, 1255 спірним нежитловим приміщенням було надано нову поштову адресу: АДРЕСА_1 та вирішено оформити право власності на нежитлові приміщення загальною площею 235,4 кв.м. (166,5 + 68,9) на першому поверсі житлового будинку, А-5 по АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_11

Після цього, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13.02.2012р. ОСОБА_11 передала нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 в дар ОСОБА_12 , який їх продав за ціною 376300,00 грн. ОСОБА_3 , оформивши угоду нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25.02.2012р.

Дані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.11.2012р. у справі за позовом ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» до ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання нежитлових приміщень предметом іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із постанови Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_14 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_6 та ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсними договорів дарування, за якими її батько ОСОБА_6 подарував їй нежитлові приміщення магазину по АДРЕСА_2 , загальною площею 185,5 кв.м. та по АДРЕСА_4 , загальною площею 68,9 кв.м, а також іпотечних договорів від 08 липня 2008 року за № 1610 та 1612. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2018 року її вимоги були задоволені. Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_15 було відмовлено.

Сукупний аналіз обставин, встановлених зазначеними рішеннями судів, свідчить про те, що ОСОБА_5 , якій суд вважав за доцільне передати спірні нежитлові приміщення на зберігання до вирішення спору по суті, не є особою, яку можна вважати такою, що не має будь - якого інтересу в результаті вирішення спору. Не свідчать дані обставини і про те, що саме вона забезпечить збереження спірного нерухомого майна до вирішення спору по суті.

Крім того, судом не було в достатній мірі враховано те, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Із наданих апелянтом доказів вбачається, що ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» було укладено договори оренди нежитлового приміщення площею 6,9 кв. м від 30.03.2019р. з ФОП ОСОБА_16 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 квітня 2019р. з ФОП ОСОБА_17 нежитлового приміщення площею 166,5 кв., за умовами яких орендодавець зобов`язаний забезпечувати безперешкодне використання орендарями приміщення, що орендується, забезпечити персоналу орендарів безперешкодний вхід(в`їзд) до будинку, в якому знаходяться приміщення, що орендуються, надавати у необхідній кількості за заявками орендарів постійні та разові перепустки до будинку, де розташовані приміщення, що орендуються (п.6.1).

Крім того, 11.12.2018 року ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» та ТОВ ФК «Амбер» було укладено договір іпотеки спірних нежитлових приміщень, за яким ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ», як іпотекодавець, несе відповідальність за стан майна переданого в іпотеку.

На наявність доказів того, що ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» здійснює будь-які заходи, що можуть об`єктивно привести до погіршання або руйнування спірного нерухомого майна, суд в оскаржуваній ухвалі не посилався.

За таких обставин, застосування крім арешту спірного нерухомого майна, ще й такого самостійного способу забезпечення позову, як передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, не викликається необхідністю та не є співмірною із заявленими позовними вимогами.

Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності апеляційний суд вважає, що оскаржувану ухвалу слід змінити, скасувавши в частині зобов`язання ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» передати нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 на зберігання ОСОБА_5 .

В іншій частині ухвалу суду слід залишити без змін. При цьому колегія суддів враховує, що хоча апелянт в резолютивній частині апеляційної скарги і просив скасувати ухвалу суду в повному обсязі, однак, в тексті апеляційної скарги не посилався на неправильність застосування судом такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАІН ІНВЕСТ» задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року змінити, скасувавши в частині зобов`язання ТОВ «ЗАІН ІНВЕСТ» передати нежитлові приміщення, загальною площею 235,4 кв. м., які розташовані на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 на зберігання ОСОБА_5 .

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року