Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 759/9660/16-ц

провадження № 61-28302св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи :

позивач - Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_4,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року у складі судді Войтенко Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 рокуу складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2016 року Приватне акціонерне товариство Спільне підприємство «Партнер» (далі - ПрАТ СП «Партнер», Товариство) звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 12 травня 2006 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір № 781 на зберігання та охорону транспортних засобів, за яким Товариство взяло на себе зобов`язання із зберігання і охорони транспортних засобів власника у гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві , яка перебуває у користуванні ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди, а ОСОБА_4 - зобов`язалася вчасно вносити щомісячні внески за зберігання та охорону майна. На підставі договору дарування від 29 листопада 2014 року ОСОБА_4 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_1 вищевказаний гаражний бокс. Відповідач як новий власник гаража користується послугами, які надає Товариство, однак їх не оплачує, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість. Враховуючи викладене, ПрАТ СП «Партнер» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за надані послуги за період з 11 серпня 2015 року по 09 березня 2017 року в розмірі 8 850 грн, інфляційні втрати - 1 482,51 грн та три проценти річних - 192,38 грн.

ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позову та пояснив, що з листопада 2014 року він є власником гаражного боксу НОМЕР_1 , що знаходиться в напівпідземному гаражі по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві . Його колишня дружина - ОСОБА_4 повідомляла про існування договору на зберігання та охорону транспортних засобів № 781. Він дійсно користується вказаним боксом, однак не бажає укладати з Товариством новий договір, оскільки вважає розмір щомісячних платежів за надання послуг необґрунтованим.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість в сумі 8 850 грн, інфляційні втрати - 1 442,55 грн та три проценти річних - 192,38 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги. Відповідач не виконуює належним чином взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим в нього утворилася заборгованість перед Товариством, яка підлягає стягненню із застосуванням положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами договірних зобов`язань, оскільки ОСОБА_1 не укладав з Товариством будь-яких договорів. Позивачем не надано доказів на підтвердження прийняття на зберігання транспортного засобу чи гаражного боксу, який є приватною власністю відповідача. ОСОБА_1 не сплачував кошти на користь ПрАТ СП «Партнер», між ними відсутні договірні відносини. На час постановлення апеляційним судом оскаржуваної ухвали у ОСОБА_5 не було достатніх повноважень на здійснення представництва Товариства, а тому вона не мала права брати участь у розгляді справи. Калькуляція витрат не є належним доказом, оскільки відображає лише умови зміни розміру внесків.У ПрАТ СП «Партнер» відсутня ліцензія на здійснення діяльності та дозвіл на обслуговування гаражів, а також право користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача.

У липні 2018 року ПрАТ СП «Партнер» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Відповідач не заперечував факту користування ним гаражним боксом, утримання та охорону якого здійснює Товариство. Якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 759/9660/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що згідно з розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 29 липня 1996 року № 1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 травня 1997 року № 4, укладеного з Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, ПрАТ СП «Партнер» виконало будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві «Біличі» по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві .

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації від 22 червня 1999 року № 846 «Про прийняття в експлуатацію об`єктів комунального призначення у Ленінградському районі міста Києва» затверджено акт державної приймальної комісії від 29 травня 1999 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 58 машиномісць на дільниці № 35 в 13 мікрорайоні на житловому масиві «Біличі» по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві . Вказане майно передано на баланс Товариства.

Рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 ПрАТ СП «Партнер» було надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві .

12 травня 2006 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_4 було укладено договір № 781 на зберігання та охорону транспортних засобів, за яким Товариство взяло на себе зобов`язання із зберігання і охорони транспортних засобів власника у гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві , яка перебуває у користуванні ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди, а ОСОБА_4 - зобов`язалася вчасно вносити щомісячні внески за зберігання та охорону майна.

Згідно з пунктом 6.1 вказаного договору у випадку продажу приватизованого гаража його власник ставить до відома адміністрацію підприємства, здає перепустку, розриває цей договір, а також - ставить до відома нового власника про умови та положення Статуту підприємства.

Таким чином, ПрАТ СП «Партнер» є користувачем земельної ділянки по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві , зобов`язаний нести витрати зі сплати обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а також є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з охорони місць зберігання автомобілів.

Договором дарування гаражного боксу від 29 листопада 2014 року підтверджується, що ОСОБА_4 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_1 гаражний бокс НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві . Право власності на вказане майно було зареєстровано за новим власником 29 листопада 2014 року.

Згідно з наданим ПрАТ СП «Партнер» розрахунком заборгованості вона утворилася з серпня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 став власником гаража з листопада 2014 року, що свідчить про добровільну сплату ним платежів у період з листопада 2014 року по серпень 2015 року.

ОСОБА_1 було відомо про наявність вищевказаного договору № 781 на зберігання та охорону транспортних засобів та про необхідність його переукладання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

За змістом статей 208, 218, 936, 937 ЦК України недодержання сторонами письмової форми угоди не позбавляє їх права у разі виникнення спору доводити наявність останньої іншими засобами доказування, до яких можуть бути віднесені, зокрема письмові докази (розписки, чеки, платіжні доручення та ін.).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що проста письмова форма договору зберігання в залежності від речі, що передається на зберігання, та виду діяльності зберігача, може мати вигляд квитанції, чеку, чи іншого документа, яким може бути журнал.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 як новий власник фактично користувався гаражним боксом, а ПрАТ СП «Партнер» здійснювало зберігання й охорону майна та несло експлуатаційні витрати на його утримання, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав з Товариством будь-яких договорів, а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Аргументи скарги щодо відсутності в позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача, спростовуються рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335, згідно з яким ПрАТ СП «Партнер» надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 58 автомобілів по вулиці Уборевича, 27-а в місті Києві.

Посилання заявника на те, що у ПрАТ СП «Партнер» відсутня ліцензія та дозвіл на обслуговування гаражів, є неспроможними, оскільки Товариство як суб`єкт господарювання здійснювало свою діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів на підставі Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року N 115 (далі - Правила зберігання), які не передбачають імперативного обов`язку отримання ліцензії та спеціального дозволу.

Доводи касаційної скарги про те, що калькуляція витрат не є належним доказом, оскільки відображає лише умови зміни розміру внесків, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Пунктом 15 Правил зберігання передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства.

У зв`язку із збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» по вулиці Уборевича, 27-а, наказом генерального директора ПрАТ СП «Партнер» від 31 липня 2015 року № 88 встановлені щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 450 грн, а наказом від 30 грудня 2016 року № 124 - в розмірі 600 грн.

ПрАТ СП «Партнер» визначало розмір внесків та відображало їх розрахунок у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця на автостоянці, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, в тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, ОСОБА_1 не спростовано.

Аргументи скарги про те, що на час постановлення апеляційним судом оскаржуваної ухвали (06 липня 2017 року) у ОСОБА_5 не було достатніх повноважень на здійснення представництва Товариства, спростовуються наявною в матеріалах справи довіреністю від 04 липня 2017 року. Той факт, що довіреність була видана терміном на шість місяців, однак у ній помилково зазначено про її дійсність до 04 липня 2018 року, не може слугувати підставою для позбавлення вказаної особи права представляти інтереси позивача.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 рокупринципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов