Ухвала

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 496/968/16-ц

провадження № 61-1778ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 72-08/П, згідно якого позичальник одержав кредит в розмірі 40 000,00 доларів США, строком до 19 березня 2028 року зі сплатою 13,3 % річних, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути ці кошти у встановлений термін та сплатити нараховані відсотки. Того ж дня, з метою забезпечення виконання кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а позичальник протягом тривалого часу ухиляється від своїх зобов`язань щодо належного виконання умов вказаного договору, зокрема не сплачував кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі., у зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість.

У зв`язку з викладеним Банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2008 року № 72-08/П в розмірі 19 744,62 доларів США та 7 849,25 грн.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15 листопада

2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року, позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2008 року № 72-08/П у розмірі 19 744,62 доларів США та 7 849,25 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача на отримання кредиту, а з боку позивача на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Доводи відповідача про те, що Банк пропустив строк позовної давності, є необґрунтованими, оскільки визначені в договорі строки платежів у погашення кредиторської заборгованості не є окремими грошовими зобов`язаннями перед банком, а є складовою єдиного грошового зобов`язання з повернення суми отриманого кредиту та сплати процентів, строк виконання якого є єдиним і визначений датою 19 березня 2028 року, тому з цієї дати обчислюється строк позовної давності. Крім того, останній платіж ОСОБА_1 було внесено

10 листопада 2014 року, що свідчить про визнання ним свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів, а з позовом Банк звернувся до суду 25 березня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Доводи ОСОБА_1 щодо ненадання банком письмового підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного кредитного договору утворилася заборгованість, яка ним у добровільному порядку не сплачена та підлягає стягненню у судовому порядку.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв до розгляду неналежним чином оформлену позовну заяву, зокрема: вона була надрукована на бланку ПАТ «Укргазбанк», однак на ній не було поставлено печатки Банку, копія довіреності, видана на представництво інтересів банку, також не засвідчена печаткою Банку. Судами обох інстанцій не було застосовано до спірних правовідносин позовну давність, оскільки на його думку, Банк строк пропустив і не має права звертатися до відповідача з цими позовними вимогами. Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення, та помилково вважав їх доведеними, а суд апеляційної інстанції не спростував доводів його апеляційної скарги. Зазначає, що судами не було встановлено, чи отримував на руки вказані в кредитному договорі кошти відповідач, оскільки Банк на підтвердження цього надав лише заяву-анкету на отримання кредиту, яка підтверджує лише його бажання отримати цей кредит.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №72-08/П, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 40 000,00 доларів США, строком до 19 березня 2028 року зі сплатою

13,3 % річних (а. с. 13-17).

Відповідно до пункту 3.3.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів за його використання та всіх комісійних платежів у передбачені цим договором строки.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 20 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с.19-24).

Також судами обох інстанцій було встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, однак відповідач всупереч умовам кредитного договору, належним чином не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Згідно пункту 5.1. кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, банк має право відмовитися від виконання своїх зобов`язань та/або розірвати цей договір, при цьому позичальник зобов`язаний відшкодувати банку збитки в розмірі неповерненої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених банком за цим договором, а також повернути банку заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки, понесені банком за цим договором.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором від 20 березня 2008 року № 72-08/П вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі повертав кредитні кошти та не сплачував передбачені зазначеним вище кредитним договором платежі, що призвело до виникнення перед Банком заборгованості у розмірі 19 744,62 доларів США та

7 849,25 гривень, з яких: 18 465,64 доларів США - заборгованість по кредиту строкова; 262,33 доларів США - поточна заборгованість за процентами; 1 016,65 доларів США - прострочена заборгованість за процентами; 7 849,25 гривень - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів (а. с. 5-8).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства та встановлених обставин справи, суди обох інстанцій, дійшли правильного висновку, що волевиявлення сторін було вільним і направленим на досягнення реальних наслідків договору, тобто з боку відповідача на отримання кредиту, а з боку позивача на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення саме особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судами було встановлено, що у справі № 1512/12888/2012 за позовом ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк просив стягнути з відповідачів строкову заборгованість по тілу кредиту у розмірі 24 038,28 доларів США; поточну заборгованість по процентам у розмірі 245,89 доларів США; заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 3 609,80 грн; штраф за порушення пункту 4.2 договору іпотеки у розмірі 28 700,00 грн, тобто не весь розмір заборгованості. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року вказаний позов було залишено без розгляду.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що з розрахунку заборгованості, який наданий банком та не спростований відповідачем, ОСОБА_1 10 листопада 2014 року було внесено останній платіж на погашення кредитної заборгованості, що свідчить про визнання позичальником свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів, а з позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до суду 25 березня 2016 року, тобто без пропуску строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в запереченнях на позовну заяву, апеляційній скарзі, яким суди першої та апеляційної інстанцій, надали належну правову оцінку.

За приписом статті 389 ЦПУ України підставамидля касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2019 року визначено в розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову в даній справі є стягнення кредитної заборгованості в розмірі 19 744,62 доларів США та 7 849,25 грн, тобто ціна позову у справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2019 року (1 921,00 грн Х 500 = 960 500,00 грн), що є підставою для застосування положень пункту 2 частини четвертої статті

394 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справуз ціною позову, що не перевищує

960 500,00 грн, правильно застосовували норму права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною п`ятою, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик