Справа № 168/695/18
Провадження № 2/168/8/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Назарука О.В.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу частково недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 14 квітня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з відповідачем ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2006 року. 16 жовтня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку.

14 квітня 2009 року позивач і відповідач прибули до приватного нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що нотаріус запропонувала підписати заяву від імені позивача про те, що він погоджується з тим, щоб договір купівлі-продажу був оформлений на відповідачку. В цей день він поспішав на роботу і тому підписав необхідні документи, при цьому не ознайомлювався з ними. Вважав, що будинок № 18, який розташований в с. Нова Вижва, вулиця Міщанська (колишня Радянська) вони придбали як спільну сумісну власністю.

Позивач вказує, що він звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна (будинку), однак в ході попереднього розгляду йому стало відомо про те, що в договорі купівлі-продажу, який оформлений на відповідачку, та в заяві від його імені, зазначено, що остання придбала житловий будинок за свої власні кошти. Вказує, що ця обставина не відповідає дійсності, оскільки відповідачка ніколи ніде не працювала і будь-яких власних коштів не мала. На даний час він підозрює, що у відповідачки була домовленість з нотаріусом, щоб таким чином позбавити його права спільної сумісної власності на будинок.

Також позивач зазначає, що між батьками відповідачки та його матірю існувала домовленість щодо придбання спірного будинку і остання відразу після оформлення договору купівлі-продажу будинку стала надсилати гроші з Італії, де була на заробітках, на імя матері відповідачки, ОСОБА_6, та на імя відповідачки. Позивач вважає, що відповідачка не навела жодних доказів походження особистих коштів, за які було придбано житловий будинок, а вказаний житловий будинок був придбаний батьками відповідачки та його матірю, а тому знаходиться в спільній сумісній власності. Враховуючи наведене, посилаючись на статті 57, 60, 61 СК України та 368 ЦК України, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 квітня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Старовижівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 частково недійсним, виключивши з договору пункт 5.3.

Від відповідача у строк, встановлений судом, було отримано, відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечила проти заявленого позову, мотивуючи тим, що позов є безпідставним.

Відповідач вважає, що фактично позивач, підписавши заяву, уклав односторонній правочин, яким визнав та встановив статус майна та коштів, за які відповідач придбала будинок. Цим правочином позивач визнав, що кошти на придбання будинку є одноосібною власністю його дружини. З цього приводу позивач висловив своє волевиявлення та посвідчив його нотаріально. Правоздатність та дієздатність позивача при посвідченні його виявлення було перевірено нотаріусом.

Нормами цивільного кодексу України передбачені випадки, у яких укладені правочини визнаються недійсними. Перелік цих підстав є вичерпний і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до пункту 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з статтями 229 - 233 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідач зазначає, що саме позивач відповідно до статті 81 ЦПК щодо обовязку доказування, має довести належними на обєктивними доказами обставини, на які він посилається, зокрема про те, що підписана ним заява не відповідає закону, оскільки він не знав про текст заяви, що заява підписана ним помилково, що на час придбання будинку він мав можливість та доходи, аби нести витрати на придбання цього майна

Відповідач вважає, що помилка позивача щодо мотивів, по яких відповідач підписав заяву та нотаріально посвідчив, не має істотного значення при вирішенні питання про недійсність договору купівлі - продажу за його позовом, а ті норми статей 57, 60, 61 СК України та 368 ЦК України не регулюють питання недійсності правочину та не являються доказами недійсності правочинів.

На думку відповідача, позовна заява не містить посилань ні на закони, ні на договір, як на обґрунтування доказу про недійсність особисто підписаної нотаріально посвідченої заяви позивача.

Відповідач зазначає, що для придбання будинку її батько звертався до банку для отримання кредиту саме для купівлі житлового будинку. І оскільки її батько для придбання житла брав кредит у банку, який потім повертав до 22 серпня 2015 року, тому і договір купівлі-продажу був укладений на її імя і тому позивач підписав заяву про те, що він визнає той факт, що будинок придбавається за її власні кошти і є її одноосібною власністю.

Щодо заяв позивача про гроші, які надсилала матір позивача ОСОБА_8 з Італії, повідомляє наступне.

До розірвання шлюбу позивач ніколи ніде не працював і не мав доходу. У їх на утриманні знаходилось троє дітей. Тому його матір, так само як і її батьки, які оплачували кредит, за який був придбаний будинок, допомагала сторонам та надсилала гроші.

Ще до розірвання шлюбу відповідач звернулась за примусовим стягненням з чоловіка аліментів на утримання дітей. Позивач ніколи ніде не працював і кошти, які надсилала матір позивача на її імя, призначались на покриття аліментів, аби позивач як батько дітей та боржник по аліментах не поніс адміністративну або кримінальну відповідальність за несплату аліментів. Оскільки ОСОБА_2 ніколи не працював, а його матір надсилала кошти нерегулярно, тому утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання їх дітей.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з наведених у позові підстав, просили задовольнити. Додатково пояснили, що строк позовної давності щодо оспорювання договору купівлі-продажу не пропущений, оскільки про зміст заяви позивача їм стало відомо лише після подання позову про поділ спільного майна подружжя у 2018 році.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник позов не визнали, з підстав, які зазначили у відзиві. Додатково зазначили, що з моменту укладення правочину 14 квітня 2009 року по теперішній час, тобто протягом майже десяти років, ні позивач, ні відповідач не оскаржували ці правочини. Позовна заява не містить посилань ні на закони, ні на договір, ні на інші належні та допустимі докази на обґрунтування недійсності особисто підписаної нотаріально посвідченої заяви позивача. При цьому правочин не може бути визнаний недійсним через те, що ніби покупець за договором не мав доходів і не міг заплатити за придбане майно. Оскільки факт передання та отримання грошових коштів не може доказуватись свідченнями свідків. Просила в позові відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог, а також у звязку з пропуском встановленого у статті 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 (батьки відповідача), ОСОБА_8 (матір позивача), ОСОБА_7 (приватний нотаріус)

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що після одруження дітям не було де жити, коштів вони не мали, а тому вона домовилась з батьками відповідачки в телефонній розмові спільно купити дітям житло. Пошуками будинку займався батько відповідача. Знайшовши житловий будинок в с. Нова Вижва по вул. Радянська (Міщанська), 18, домовились, що батьки відповідача візьмуть необхідну суму кредиту в банку, а вона пообіцяла суму кредиту відшкодувати. На момент купівлі будинку планів розлучатись у дітей не було. Під час укладення договору купівлі-продажу вона перебувала в Італії. Гроші для дітей передавала через перевізників і шляхом надсилання грошових переказів через «Вестерн Юніон», в тому числі на оформлення документів на будинок, на ремонт, на проведення газопостачання до будинку на цеглу тощо.

Свідок ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що 22 серпня 2008 року під заставу власної квартири у банку «Аваль» брали кредит у розмірі 10000 дол., з розрахунку, щоб купити будинок і зробити там ремонт і дати дітям хай живуть, тобто дочці. На виплату кредиту ніхто грошей не надавав, сплачували його самостійно. 14 квітня 2009 року оформляли документи у нотаріуса. При укладенні договору-купівлі продажу будинку у нотаріуса зять ОСОБА_2 не проти був, що його відповідач купує будинок за свої особисті кошти. У договорі купівлі-продажу будинку вказана ціна 23551 грн., але за домовленістю з продавцем ще 3000 грн. була доплата за майно, яке знаходилось у господарстві. Домовленості щодо допомоги сплачувати кредит не було. Гроші, які переказувалась на імя ОСОБА_6 остання разом із позивачем ходила їх забирати і віддавала позивачу. В хаті робили покрівлю, вікна, двері, добудову в тому числі і за кошти матері позивача.

Допитана як свідок приватний нотаріус Старовижівського районного нотаріального округу ОСОБА_7, даючи показання з використанням матеріалів нотаріальної справи показала, що договір купівлі-продажу будинку № 18, що знаходиться по вул.Радянській в с.Нова Вижва Старовижівського району Волинської області посвідчувався майже 10 років назад, а тому згадати всі події точно не може. Повідомила про загальну практику посвідчення договорів купівлі-продажу в період, коли укладався спірний договір. Джерело походження грошей нотаріус знати не може. Зазначила, що випадків, коли нерухомість куплялась за особисті кошти одного з подружжя не є дуже поширеними, але трапляються. В цій ситуації нотаріус дуже детально розяснює статтю 57 СК України, що й було зроблено при укладенні спірного договору купівлі-продажу і наголошено про те, що цей будинок буде особиста власність дружини. Свідок ствердила, що підготувала проект заяви у присутності обох з подружжя, почитали, після чого її було підписано позивачем та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій. Після того, як була зроблена заява далі робився договір. Пункт, щодо змісту заяви був перенесений в договір. Свідок вказала, що перевірки її діяльності як нотаріуса з 2009 року проводились близько 3-4 разів і жодних порушень у її діяльності виявлено не було. Даний правочин підпадав під перевірку і зауважень до роботи нотаріуса не було. Договір приходили заключати ОСОБА_2, ОСОБА_10, представник продавця ОСОБА_9 Продавця не було. Довіреність робила вона особисто, відповідно до якої ОСОБА_11 уповноважувала ОСОБА_9 на оформлення права власності та на продаж цього будинку. Розрахунку за договором купівлі продажу при нотаріусі зазвичай не відбувається, а лише зазначаються в договорі, що розрахунок відбувся. Маму позивача - ОСОБА_8 ніколи не бачила, маму відповідача - ОСОБА_6 знає. Не памятає чи була мама відповідача ОСОБА_6 присутня під час укладення договору.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_2 пояснив суду, що будинок надумали купувати осінню 2008 року. Пошуком будинку займались разом ОСОБА_9 До укладення договору купівлі-продажу приблизно в січні місяці перейшли проживати у житловий будинок. На час купівлі будинку перебував у хороших стосунках з дружиною. Ціна будинку становила 26000 грн. разом з вугіллям. Про домовленості між його батьками та батьками відповідача стосовно купівлі будинку було відомо, що батьки відповідача візьмуть кредит, а його матір частинами буде погашати цей кредит. Під час домовленості особисто не був присутнім, а про деталі відомо зі слів дружини та його матері. Гроші на погашення кредиту матір переказувала на імя ОСОБА_6, а частину на імя ОСОБА_4 Він жодного разу не їздив до м.Ковель за грошима. На погашення кредиту на його імя матір жодного разу не відправляла гроші. Матір дуже рідко передавала гроші бусом на прожиття особисто сторонам. Всі інші гроші, які передавала матір йшли на погашення кредиту. Він не проти був щоб будинок зареєстрували на ОСОБА_4 Про договір купівлі-продажу йому нічого не було розяснено. Ішов до нотаріуса для того щоб написати заяву, щоб будинок був зареєстрований на відповідача. Заяву в нотаріуса підписав, зміст заяви розяснив батько відповідача по дорозі до нотаріуса. Під час підписання заяви були присутні він, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Підписав одну заяву, інших заяв не підписував. Мав підписати заяву, щоб будинок був зареєстрований на дружину. Був присутнім під час того, коли нотаріус набирала заяву на компютері. Заява, яку він підписав, роздруковувалась при ньому. Нотаріус не ставила ніяких запитань. При собі мав тільки паспорт, який передав нотаріусу. Зміст статті 57 СК України не розяснювалось.

Судом з пояснень сторін та їх представників, показів свідків та матеріалів справи встановленні такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку та Витягу з Державного реєстру правочинів від 14 квітня 2009 року, відповідач ОСОБА_10 придбала у власність житловий будинок № 18 по вул.Радянській в с.Нова Вижва Старовижівського району Волинської області (аркуш справи 10-12).

Пунктом 5.3 зазначеного договору визначено, що згідно з заявою чоловіка Покупця ОСОБА_2, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Старовижівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 14 квітня 2009 року за реєстровим № 443, що призначається для зберігання у справах нотаріуса, житловий будинок купується його дружиною за її особисті кошти (аркуш справи 11).

ОСОБА_2 14 квітня 2009 року звернувся до приватного нотаріуса Старовижівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою, в якій він повідомив, що йому відомо про намір його дружини ОСОБА_10 купити житловий будинок № 18 по вул.Радянській в с.Нова Вижва Старовижівського району Волинської області за ціною 23 551,00 грн. Цією ж заявою він підтвердив, що житловий будинок його дружина купує за свої особисті кошти. Також йому розяснено нотаріусом зміст статті 57 СК України.

Справжність підпису ОСОБА_2 в зазначеній заяві було посвідчено тим же приватним нотаріусом ОСОБА_7 (аркуш справи 13). Зміст заяви було нотаріусом розяснено позивачу.

Статтею 16 ЦК України надано право кожній особі звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому ЦПК України, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статті 12, 81 ЦПК України регламентують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та встановлюють обовязок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Підстави для визнання договорів недійсними визначені статтями 215, 218-235 ЦК України і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що обставини, щодо яких сторона правочину (статті 229 ЦК України) помилялася, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зі змісту зазначеного трактування правової норми випливає, що саме позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести, що така помилка насправді мала місце та надати докази, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач покликається на ту обставину, що коли він зявився до нотаріуса, всі документи були підготовлені, а нотаріус лише запропонувала підписати заяву від імені позивача про те, що він погоджується щоб договір купівлі-продажу був оформлений на відповідачку. Позивач підписав необхідні документи не ознайомившись з ними, оскільки поспішав на роботу. Однак такі обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються показами свідка ОСОБА_7 і показами самого ж позивача, допитаного в якості свідка, які повідомили, що спірні заява і договір були оформленні у нотаріуса в присутності обох з подружжя. А саме по собі посилання позивача про те, що він не читав зміст підписаної ним заяви не може бути підставою для задоволення позову, будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних підстав для визнання спірного договору недійсним позивачем не надано.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивача про спільну участь батьків сторін у погашенні кредиту, який батьки відповідача брали на придбання будинку, оскільки, як встановлено судом з показів свідків, будь-яких письмових договорів батьки сторін між собою не укладали, а їх покази в частині усних домовленостей є протилежними. Разом з тим, батьки сторін в своїх поясненнях в якості свідків беззаперечно визнали ту обставину, що частина коштів, які надсилала мама позивача, використовувалась на утримання будинку, зокрема, для проведення ремонту та добудови. Сторони не заперечували встановлену обставину.

Суд не бере до уваги посилання позивача на норми статей 57, 60, 61 СК України та 368 ЦК України як на підставу визнання договору недійним, оскільки дані норми СК України регулюють виключно правовий режим майна, придбаного під час шлюбу, однак в даному випадку, заява позивача від 14 квітня 2009 року однозначно визначає волевиявлення позивача щодо статусу нерухомого майна придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2009 року відповідачем ОСОБА_10

За таких обставин та враховуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу було порушено вимоги закону, в тому числі щодо істотних умов договору, або такий договір було укладено під впливом помилки чи обману, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується застосування строків позовної давності, то суд приходить до такого висновку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач був присутнім під час укладення договору від 14 квітня 2009 року, знав про його укладення, подавав заяву нотаріусу, у якій повідомив, про те, що йому відомо про намір його дружини ОСОБА_10 купити житловий будинок № 18 по вул.Радянській в с.Нова Вижва Старовижівського району Волинської області за свої особисті кошти, а тому строк позовної давності слід обраховувати з моменту укладення договору. Таким чином позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами.

Однак, в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позивач не довів своїх позовних вимог в судовому засіданні і суд по суті спору відмовляє в позові, тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності за заявою відповідача.

Керуючись статтями 16, 215-217, 229, 256-267, 368 ЦК України, статтями 57, 60, 61 СК України, статтями 4, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу частково недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2019 року.

Суддя ОСОБА_12