Провадження 2/127/1024/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Злагода» про визнання дій такими, що порушують умови договорів, права та законні інтереси, стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кредитної спілки «Злагода» про визнання дій такими, що порушують умови договорів, права та законні інтереси, стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що між Кредитною спілкою «Злагода» та ОСОБА_1 було укладено депозитні договори, за умовами яких мали отримуватися щомісячні відсотки за внесені на депозитний рахунок спілки грошові кошти і повертатися вкладнику за спливом визначених ними строків. Свою частину договору позивач виконав повністю, а відповідач з жовтня 2014 року виплати припинив, свої зобов`язання не виконує. За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2015 у справі № 127/1759/15 з урахування рішення апеляційного суду, з відповідача підлягає стягненню 13 810, 73 гривень, що підлягає осучасненню з урахуванням відсоткової ставки, передбаченої умовами депозитних договорів, та інфляційними втратами. Відповідач мав в розумний строк погасити борг, однак судове рішення не виконано дотепер. Позивач позбавлений доступу до своєї приватної власності, відтак потерпає від дій відповідача, чим, окрім матеріальної, завдано й моральну.

Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про визнання дій відповідача такими, що порушують умови договорів, права та законні інтереси позивача; про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 59 824, 31 гривень та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 03.04.2019 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 10.04.2019 було отримано копію вищевказаного судового рішення та копію позовної заяви із доданими до неї документами. Позивачем ухвалу суду від 03.04.2019 було отримано також 10.04.2019.

У строк, визначений судом вищевказаним судовим рішенням, від відповідача відзив на позов не надійшов.

Будь-які докази по справі чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли.

Ухвалою суду від 02.05.2019 позивачу було відмовлено у прийнятті до розгляду збільшених позовних вимог.

Ухвалою суду від 20.05.2019 провадження у справі було зупинено до перегляду оскаржуваної позивачем ухвали суду від 02.05.2019 в апеляційному порядку.

Ухвалою суду від 08.07.2019 провадження у справі поновлено.

В судовому засіданні судом було уточнено вимоги позивача. Так позивач пояснив, що сума 59 824, 31 гривень, яку він просить стягнути із відповідача на свою користь, складається із суми процентів у розмірі 26 %, нарахованих на підставі п. 2.2. договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 1612дВ від 13.01.2012 та № 1615дВ від 16.01.2012 на суму 13 810, 73 гривень, та інфляційних втрат. Також, враховуючи розбіжності розміру моральної шкоди, яку позивач просить стягнути із відповідача на свою користь, вказаного у заяві від 14.12.2018 в сумі 50 000, 00 гривень, а в заяві від 29.12.2018 у сумі 10 000, 00 гривень, позивач зазначив, що розмір завданої йому моральної шкоди ставить 10 000, 00 гривень, який він і просить стягнути з відповідача на свою користь.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві, наданій 29.12.2018 на виконання вимог ухвали суду від 18.12.2018.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено.

Позивач не заперечував щодо розгляду справи у відсутність представника відповідача та проведення заочного розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, думку позивача та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2015 у справі № 127/1759/15-ц за позовом ОСОБА_1 до КС «Злагода» про стягнення боргу за депозитними договорами, позов задоволено частково, стягнуто із КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором про залучення внеску (вкладу) члена спілки на депозитний рахунок № НОМЕР_1 дВ від 16.01.2012 в розмірі 1 076, 03 гривень, а за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № НОМЕР_2 дВ від 13.01.2012 в розмірі 12 399, 90 гривень, а всього 13 475, 93 гривень. В решті позову відмовлено.

Однак, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27.04.2015 вищевказане судове рішення було змінено шляхом збільшення суми стягнення з КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 з 13 475, 93 гривень на 13 810, 73 гривень, а в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вищевказані обставини підтверджуються даними, розміщеними у мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені вищевказаними судовими рішеннями у цивільній справі, що набрали законної сили, не потребують доказування при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2015 встановлено, що 13.01.2012 ОСОБА_1 уклав з КС «Злагода» договір № 1612дВ про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в сумі 12 000, 00 гривень на строк до 13.01.2015 зі сплатою 26% річних. 16.01.2012 ОСОБА_1 уклав з КС «Злагода» договір № 1615дв про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в сумі 1 000, 00 гривень на строк до 16.01.2015 зі сплатою 26% річних.

Також, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що сума боргу по договору № 1612дВ від 13.01.2012 та договору № 1615дВ від 16.01.2012 за період з жовтня 2014 року до січня 2015 року, яка складається із суми вкладу, процентів на вклад та 3% річних від простроченої суми, становить 13 810, 73 гривень.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно п. 2.4. договору № 1612дВ від 13.01.2012 та договору № 1615дВ від 16.01.2012 нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після внесення членом КС внеску та припиняється в день, визначений п. 1.1. цих договорів в якості закінчення строку внеску, тобто 13.01.2015 по договору від 13.01.2012 та 16.01.2015 по договору від 16.01.2012, або в день остаточного розрахунку у випадку дострокового розірвання цього договору.

Відповідно до п. 2.7. вищезазначених договорів сплата процентів, нарахованих на внесок, здійснюється спілкою починаючи з 13 числа кожного місяця за який відбулося нарахування процентів протягом строку, визначеного п. 1.1. цього договору.

Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 7.2. договору № 1612дВ від 13.01.2012 та договору № 1615дВ від 16.01.2012 дія цих договорів припиняється, зокрема, після повного виконання сторонами власних обов`язків згідно цих договорів.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачем зобов`язаня в повному обсязі не виконано.

Як випливає із змісту укладених між відповідачем та позивачем договорів, їх автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна умов в односторонньому порядку не передбачена.

Сторони договору № 1612дВ від 13.01.2012 та договору № 1615дВ від 16.01.2012 встановили як строк дії договорів до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань (п. 7.1. договорів), так і строк повернення внеску та нарахованих, але не виплачених процентів на внесок (п. 1.1., п. 2.8. договорів).

Судом прийнято до уваги, що сама по собі умова договорів про їх дію до повного виконання сторонами зобов`язання, як то визначено в п. 7.1. договорів, не може розглядатися як установлення строку дії договорів, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договорів сторони встановили і строк виконання зобов`язань, зокрема, відповідача, що входять до змісту зобов`язань, які виникли на основі цих договорів.

Відповідно, по настанню визначеної в договорах дати повернення вкладу (13.01.2015 по договору від 13.01.2012 та 16.01.2015 по договору від 16.01.2012), закінчується і дія укладених між сторонами договорів.

Отже, аналіз зазначених вище правових норм та умов договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок дає підстави для висновку про те, що відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання кредитної спілки перед вкладником за цими договорами припинились у строк, встановлений договорами вкладу.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

З розрахунку заборгованості, вказаного позивачем у заяві від 29.12.2018, вбачається нарахування ОСОБА_1 процентів у розмірі 26 % на підставі п. 2.2. договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № НОМЕР_2 дВ від 13.01.2012 та № 1615дВ від 16.01.2012 на суму 13 810, 73 гривень, яка згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2015 та рішення апеляційного суду Вінницької області від 27.04.2015 включає в себе не лише суму вкладу, але й нараховані проценти за цими договорами та 3 % річних від простроченої суми. Крім того, даний розмір процентів нарахований після спливу встановленого договорами строків, що не передбачено їх умовами (договори вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення їх строків) і суперечить положенням ч. 2 ст. 1070 ЦК України.

Таким чином, враховуючи вищевказане, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів у розмірі 26 % на підставі п. 2.2. договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № НОМЕР_2 дВ від 13.01.2012 та № 1615дВ від 16.01.2012, є неправомірною.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду із вимогою, зокрема, про стягнення процентів саме у розмірі 26 % на підставі п. 2.2. вищевказаних договорів, а також принцип диспозитивності цивільного судочинства, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти. Згідно із п. 1 ч. 2 та ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з договорів та з рішення суду.

За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки на підставі договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № НОМЕР_2 дВ від 13.01.2012 та № 1615дВ від 16.01.2012, 13.01.2015 та 16.01.2016, відповідно, а також на підставі судового рішення між сторонами виникло саме грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

За змістом наведеної норми закону нарахування, зокрема, інфляційних втрат на суму боргу вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

З позову вбачається, що позивачем на момент звернення до суду із позовом заборгованість відповідача перед позивачем за судовим рішенням була визначена в сумі 13 810, 73 гривень за період з жовтня 2014 року до січня 2015 року, яка після ухвалення судового рішення залишається несплаченою.

Судом перевірено розрахунок нарахування інфляційних втрат, зазначений позивачем у заяві від 29.12.2018, і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України.

Так, позивачем нараховано індекс інфляцїї, зокрема на нараховані ним проценти, які як встановлено судом, нараховані неправомірно.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При розрахунку суми інфляційних втрат судом враховано роз`яснення Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997.

Таким чином, інфляційні втрати за період з 13 січня 2015 року по грудень 2018 року (включно) повинні нараховуватись з 01.01.2015 і становлять:

13 810, 73 гривень х 185, 1 % = 25 563, 66 гривень - 13 810, 73 гривень = 11 752, 93 гривень.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, то суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (ст. 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

Відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі суду від 03.04.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 11 752, 93 гривень за період з 13.01.2015 (фактично з 01.01.2015, враховуючи порядок здійснення розрахунку інфляційних втрат) до грудня місяця 2018 року (включно).

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах на вклад у розмірі 26 % на підставі п. 2.2. договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 1612дВ від 13.01.2012 та № 1615дВ від 16.01.2012 та інфляційних втрат в сумі 48 071, 38 гривень, а також моральної шкоди в сумі 10 000, 00 гривень слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Також не підлягає задоволенню й вимога позивача в частині покладення на відповідача обов`язку погашення боргу у п`ятиденний строк, оскільки така вимога є необґрунтованою. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Порядок і строк примусового виконання судового рішення встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Визначення порядку і строку виконання рішення суду, забезпечення його виконання, що передбачено ст. 267 ЦПК України, є правом, а не обов`язком суду, підстав для чого судом у даній справі не встановлено.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору.

Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Таким чином, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 129, 32 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (16, 83%).

На підставі викладеного вище, керуючись Законом України «Про кредитні спілки», ч. 2 і ч. 5 ст. 11, ст.ст. 12, 15, 16, 252, 509, 524, 526, 530, 533-535, ч. 1 ст. 599, ст.ст. 611, 625, ч. 5 ст. 1061, ч. 1 та ч. 2 ст. 1070 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 43, 44, 76-83, 89, 128, 133, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 229, 258, 259, 263-265, 275, 279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Кредитної спілки «Злагода» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 11 752, 93 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Злагода» на користь держави судовий збір в сумі гривень 129, 32 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Кредитна спілка «Злагода», , місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 82, офіс 610.

Рішення суду складено 01.10.2019.

Суддя: