КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/1427/18 Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва Л.В.
провадження № 22-ц/824/4614/2018 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Журби С.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2019 року у складі судді Яковлєвої Л.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із зазначеним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а сааме, квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 грудня 1983 року ОСОБА_1 отримав ордер №329 на вселення себе, дружини ОСОБА_7 та двох синів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 , в якій вони були зареєстровані від 1984 року.

Шлюб між ними ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) розірвано 09 червня 1999 року.

Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири і за твердженнями позивачки понад 19 років не проживає в ній, не отримує кореспонденцію та не сплачує комунальні послуги.

Зазначала, що не зверталася до ОСОБА_1 з проханням добровільно виписатися з квартири, оскільки їй не відомо де проживає відповідач. Тому вона звернулася до суду із зазначеним позовом.

Крім того, просила стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 6 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визна но ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Вирішено, що в іншій частині позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким застосувати строк позовної давності до позову ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні поважні причини тривалої відсутності відповідача у спірній квартирі, а тому вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 , сім`я якого складалася з ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було надано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордеру №329 виданого 30 грудня 1983 року Виконавчим комітетом Бориспільського міської ради (а.с.7).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 09 червня 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 09 червня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області (а.с.9).

Як вбачається з довідки КП «ЖЕК-1» від 21 травня 2018 року за №838, у вищевказаній квартирі зареєстровані : ОСОБА_1 - наймач особового рахунку, ОСОБА_11 - дружина та ОСОБА_4 - син (а.с.6).

Відповідно до Актів обстеження житлово - побутових умов від 17 січня 2017 року та від 25 квітня 2018 року, складених депутатом Бориспільської міської ради Київської області Паськом С.В., за адресою : АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_1 не проживає за вказаною адресою (а.с.10-11).

У своєму відзиві відповідач ОСОБА_1 не заперечив факту своєї відсутності у спірному житловому приміщенні від 2006 року і визнав правову оцінку цього факту та співмірність застосування до цих правовідносин вимог ст.ст.71,72 ЖК України.

За ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

ОСОБА_1 зазначив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 1999 році та до 2006 року проживав у спірній квартирі та шляхом звернення до суду за допомогою судових рішень від 2004 - 2005 років намагався визначити порядок користування даним майном. Саме через непорозуміння в сім`ї, випадки крадіжок власного майна та його псування синами і колишньою дружиною ОСОБА_1 він був змушений добровільно виїхати з власної квартири у 2006 році.

Наведене підтверджується копіями рішень Бориспільського міськрайонного суду Київської області: від 16 вересня 2004 року, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою; рішенням суду від 11 лютого 2005 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою та зміну договору найму відмовлено; рішенням суду від 15 серпня 2005 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа КП «ЖЕК-1», про встановлення порядку користування квартирою та зміну договору найму відмовлено (а.с.94-97).

Отже, судом було встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованим в спірній квартирі, там не проживає від 2006 року; перешкод в користуванні цим приміщенням не має; витрат по його утриманню не несе; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє. Доказів протилежного суду сторонами не надано.

Вищезазначене свідчить про відсутність відповідача ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_5 , без поважних на те причин більш ніж шість місяців, які передували зверненню ОСОБА_2 з даним позовом до суду. Доказів протилежного суду не надано.

Судом не встановлено фактів перешкоджання зі сторони ОСОБА_2 чи її родини в користуванні відповідачем спірним житлом протягом останніх шести місяців та більше до звернення позивача до суду з даним позовом.

При тому, відповідач ОСОБА_1 не звертався протягом останніх шести місяців та більше до подачі цього позову ОСОБА_2 до суду до правоохоронних органів із заявами відповідного змісту та не надав жодних доказів на підтвердження тверджень про наявність перешкод зі сторони колишньої дружини та синів у користуванні даною квартирою.

За ч.4 ст.156, ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки.

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло і ніхто не може бути позбавлений житла.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно з п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За ст.47 Конституції України кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Заяв чи клопотань від відповідача ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 чи суду, визначених ч.2 ст.71 ЖК Української РСР не надходило. Доказів, на підставі яких можна було б вважати тимчасову відсутність ОСОБА_1 у спірній квартирі поважною, не зазначено і до суду не подано.

22 жовтня 2018 року відповідач подав до суду клопотання, в якому просив застосувати до позову ОСОБА_2 строки позовної давності, та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.127).

Згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах строку тривалістю у три роки.

За ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона тимчасового відсутня у ньому без поважних причин протягом безперервного періоду, який перевищує шість місяців.

З врахуванням викладеного позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, якщо ОСОБА_1 не проживав у даному майні протягом саме останніх шести місяців, які передували зверненню ОСОБА_2 до суду з даним позовом.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд вірно не вбачав підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання щодо відсутності поважних причин тривалої відсутності відповідача у спірній квартирі, а тому прийшов до правильного висновку в тому, що вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, були обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: