Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 585/2843/17

провадження № 61-10938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Роменська міська рада Сумської області, ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року у складі судді Машини І. М. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Собини О. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Роменська міська рада Сумської області, ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належить житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», гараж літ. «Г», огорожа літ. «№», розташовані за адресою: АДРЕСА_2. Право власності на це майно вона набула в порядку спадкування від ОСОБА_4 . Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради народних депутатів від 06 січня 1979 року № 1 «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_4 , який проживає по АДРЕСА_2 зареєстровано земельну ділянку площею 362 кв. м, а за домоволодінням НОМЕР_3 по цій вулиці - земельну ділянку площею 225 кв. м. На підставі вказаного рішення в матеріалах інвентарних справ приведені - генеральний план присадибної ділянки АДРЕСА_4 станом на 01 березня 1979 року та викопіювання з будівельного кварталу присадибної ділянки АДРЕСА_4 станом на 02 березня 1979 року, в яких визначена конфігурацію та межі земельних ділянок. На її думку, одночасно з набуттям права власності на житловий будинок вона набула право користування земельною ділянкою. Рішенням 46-ої сесії Роменської міської ради Сумської області 6-го скликання від 25 вересня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою з уточненням площ при обмірі земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_4 площею 0,0272 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 . 07 листопада 2013 року Державним реєстратором реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області ОСОБА_2. видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_4 , кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0272 га. Після цього між домоволодіннями по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ОСОБА_2 збудувала паркан з металевого профілю на металевих стовпах. Оскільки рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2017 року, яке набрало законної сили, задоволено її позовні вимоги та визнано незаконним і скасовано підпункт 1.2 пункту 1 рішення 46-ої сесії Роменської міської ради Сумської області 6-го скликання від 25 вересня 2013 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою з уточненням площ при обмірі земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 по АДРЕСА_5 земельну ділянку площею 0,0272 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то видане на підставі нього свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07 листопада 2013 року не відповідає вимогам закону. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила: визнати недійсним свідоцтво від 07 листопада 2013 року про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_5 , кадастровий номер НОМЕР_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; зобов`язати ОСОБА_2 знести паркан з металевого профілю на металевих стовпах, збудований на цій земельній ділянці.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони як власники домоволодінь, розташованих на суміжних земельних ділянках, не оформили у встановленому законом порядку право власності на ці ділянки, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача знести паркан, є передчасними, оскільки лише власники мають право в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відмовляючи в задоволенні вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, суд дійшов висновку про те, що законодавством не передбачено скасування таких свідоцтв.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано недійсним свідоцтво від 07 листопада 2013 року про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимог про зобов`язання знести паркан є правильними, оскільки чіткі межі земельної ділянки ОСОБА_1 на місцевості належним чином не визначені, не закріплені та не передані їй як новому користувачу. У зв`язку з цим суд вважав недоведеними посилання ОСОБА_1 про те, що спірний паркан побудований на її земельній ділянці та порушує її право користування цією ділянкою. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, апеляційний суд виходив з того, що підпункт 1.2 пункту 1 рішення 46-ої сесії Роменської міської ради Сумської області 6-го скликання «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» від 25 вересня 2013 року визнано незаконним та скасовано рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2017 року, тому і видане на підставі нього свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07 листопада 2013 року не відповідає вимогам закону.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про зобов`язання знести паркан та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що одночасно з набуттям права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_4 , нею набуто право користування земельною ділянкою під вказаним будинком. Таким чином, суди дійшли помилкового висновку, що вона не має права вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 травня 2018 року справа № 624/574/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржені в касаційному порядку в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача знести паркан, тому переглядаються Верховним Судом лише в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 25 вересня 2012 року, виданим Виконавчим комітетом Роменської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 85,9 кв. м, житловою площею 48,1 кв. м, що розташований по АДРЕСА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради народних депутатів від 06 січня 1979 року № 1 «Про розгляд заяви громадянину ОСОБА_4 , який проживає по АДРЕСА_2 зареєстровано земельну ділянку площею 362 кв. м, а за домоволодінням АДРЕСА_5 - земельну ділянку площею 225 кв. м. Зобов`язано міжміське бюро технічної інвентаризації внести відповідні зміни у правовстановлюючі документи домоволодінь НОМЕР_4 та НОМЕР_3 . На підставі вказаного рішення в матеріалах інвентарних справ приведені - генеральний план присадибної ділянки АДРЕСА_4 станом на 01 березня 1979 року та викопіювання з будівельного кварталу присадибної ділянки АДРЕСА_5 станом на 02 березня 1979 року, в яких визначено конфігурацію та межі земельних ділянок.

Згідно з витягом з рішення 30-ої сесії Роменської міської ради 6-го скликання від 09 листопада 2012 року ОСОБА_1 в АДРЕСА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки, що були раніше надані громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням 46-ої сесії Роменської міської ради Сумської області 6-го скликання від 25 вересня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою з уточненням площ при обмірі земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_5 площею 0,0272 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2017 року у справі № 585/79/16-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 до Роменської міської ради Сумської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення задоволено. Визнано незаконним та скасовано підпункт 1.2 пункту 1 рішення 46-ої сесії Роменської міської ради Сумської області 6-го скликання від 25 вересня 2013 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким затверджено технічну документацію із землеустрою з уточненням площ при обмірі земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_5 площею 0,0272 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .

З указаного вище рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 липня 2017 року випливає, що висновком судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2015 року № 660 встановлено невідповідність даних інвентаризаційних справ № 6519 (АДРЕСА_4) та № 2909 (АДРЕСА_5) і поквартального плану № 175 міста Ромни та даних правовстановлюючих документів фактичного використання земельних ділянок АДРЕСА_4

Згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна правова норма міститься і в чинній редакції ЦПК України (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача знести паркан, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивач у встановленому законом порядку не оформила право власності земельну ділянку, яка розташована під належним їй домоволодінням.

За змістом статті 212 ЦПК України 2004 року, та статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення (першої інстанції - у нескасованій частині) містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Доводи ОСОБА_1 про те, що одночасно з набуттям права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_4 , вона набула право користування земельною ділянкою під вказаним будинком, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Земельний кодекс Української РСР від 08 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15).

Земельний кодекс України від 13 березня 1992 року (втратив чинність 01 січня 2002 року) забезпечував можливість продовження користування земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оскільки виключалося будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою.

За змістом підпунктів в), г) пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 травня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з наступними змінами, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 Земельного Кодексу України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством;

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Оскільки позивач в установленому законом порядку не зареєструвала своє право власності (користування) на земельну ділянку та не встановила її межі в натурі (на місцевості), правильними є висновки судів попередніх інстанцій про передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача знести металевий паркан.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняРоменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2017 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов