Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 2-420/11

провадження № 61-4526 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія «Грант», товариство з обмеженою відповідальністю «Агробудспецінвест», товариство з обмеженою відповідальністю «Марінекс»,

третя особа - арбітражний керуючий Глядченко Володимир Миколайович,

особа, яка подала апеляційну і касаційну скарги, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2006 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія «Грант» (далі - ТОВ ФК «Грант»), товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудспецінвест» (далі - ТОВ «Агробудспецінвест»), товариства з обмеженою відповідальністю «Марінекс» (далі - ТОВ «Марінекс»), третя особа - арбітражний керуючий Глядченко В. М., про застосування наслідків нікчемності правочину, визнання права на звернення стягнення на нерухоме майно, звернення стягнення на нерухоме майно шляхом визнання на нього права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 2003 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту, за умовами якого банк надав позичальнику кредитну картку з встановленим кредитним лімітом у розмірі 116 750 доларів США зі сплатою 1,17 % місячних, терміном на 120 місяців. Кредитний ліміт надавався у вигляді непоновлюваної кредитної лінії.

19 вересня 2003 року на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав, за умовами якого заставодавець передала у заставу право вимоги передачі нежитлового приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі двох договорів купівлі-продажу приміщень від 18 вересня 2003 року.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання не виконувала, на вимоги банку не реагувала, унаслідок чого станом на 14 жовтня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 554 103 долари 47 центів США, що еквівалентно 4 424 239 грн 16 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 94 566 доларів 90 центів США, що еквівалентно 755 069 грн 41 коп., заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 108 382 долари 81 цент США, що еквівалентно 865 382 грн 55 коп., пеня у розмірі 351 153 долари 79 центів США, що еквівалентно 2 803 787 грн 20 коп.

10 листопада 2003 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно за вищезазначеними договорами купівлі-продажу приміщень від 18 вересня 2003 року, що підтверджується двома витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 листопада 2003 року. Таким чином, з 10 листопада 2003 року предметом застави є саме нерухоме майно, а не майнові права на це майно, ОСОБА_3 у порушення пункту 8.10 договору застави майнових прав ухилилась від укладення нотаріально посвідченого договору застави цього нерухомого майна.

ОСОБА_3 у порушення договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року спірне нерухоме майно було відчужено ТОВ «Марінекс», й з 22 грудня 2004 року за товариством було зареєстровано право власності, що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно: від 22 грудня 2004 року НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 січня 2005 року, відповіддю комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 травня 2011 року.

24 жовтня 2005 року постановою Господарського суду Дніпропетровської області було визнано суб`єкта підприємницької діяльності приватного підприємця Маринченко Т. В.банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У ході ліквідаційної процедури ліквідатором були продані майнові права на спірне нерухоме майно, предмет застави, на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2007 року, укладеним з ТОВ ФК «Грант». Договір купівлі-продажу від 07 березня 2007 року укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Відповідно до звіту ліквідатора заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги до ОСОБА_3 за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року не були задоволені, а кошти, отримані від продажу заставних майнових прав за вищезазначеним договором, не використані для задоволення вимог банку.

21 листопада 2007 року ТОВ ФК «Грант» у свою чергу відчужило майнові права на спірне нерухоме майно ТОВ «Агробудспецінвест» за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, який також не був нотаріально посвідчений.

Оскільки на момент укладення договорів купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 07 березня 2007 року та від 21 листопада 2007 року право власності на спірне майно було зареєстровано за ТОВ «Марінекс», тому здійснювати продаж цього майна мав право лише його власник, тобто ТОВ «Марінекс». Банк вважав, що вищевказані правочини є нікчемними, а у банку на підставі договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року наявне право на звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд застосувати наслідки нікчемності правочину у вигляді двосторонньої реституції до: договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року, укладеного між ТОВ ФК «Грант» та ТОВ «Агробудспецінвест»; договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 07 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 в особі ліквідатора Тядченко В. М. та ТОВ ФК «Грант».

Також позивач просив визнати за ним на підставі договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , право на звернення стягнення на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ТОВ «Марінекс» на підставі свідоцтв про право власності від 22 грудня 2004 року.

Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на нерухоме майно за договором застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеним між банком та ОСОБА_3 , шляхом передачі банку права власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року у розмірі 554 103 доларів 47 центів США, що еквівалентно 4 424 239 грн 16 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 94 566 доларів 90 центів США, що еквівалентно 755 069 грн 41 коп., заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 108 382 долари 81 цент США, що еквівалентно 865 382 грн 55 коп., пеня у розмірі 351 153 долари 79 центів США, що еквівалентно 2 803 787 грн 20 коп.

У жовтні 2010 року ТОВ «Агробудспецінвест» звернулося до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання права власності на майнові права на нерухоме майно

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2005 року постановою Господарського суду Дніпропетровської області суб`єкта підприємницької діяльності приватного підприємця ОСОБА_3 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У ході зазначеної ліквідаційної процедури ліквідатором було виявлено майно, яке належало банкруту, а саме: приміщення по АДРЕСА_1 . На виконання вказаної постанови суду, 07 березня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ліквідатора Глядченко В. М. та ТОВ ФК «Грант» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на вищезазначене нерухоме майно. Відповідно до пункту 11 цього договору ТОВ ФК «Грант» набуло право власності на майнові права на це майно. Після чого, 21 листопада 2007 року відчужило зазначені майнові права ТОВ «Агробудспецінвест», тобто товариство набуло право власності на спірне нерухоме майно, яке відповідачами не визнається.

З урахуванням викладеного ТОВ «Агробудспецінвест» просило суд визнати за товариством право власності на майнові права на спірне нерухоме майно по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Застосовано наслідки нікчемності правочину у вигляді двосторонньої реституції до договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року, укладеного між ТОВ ФК «Грант» та ТОВ «Агробудспецінвест» та до договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 07 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 в особі ліквідатора Глядченко В. М. та ТОВ ФК «Грант».

Визнано право ПАТ КБ «Приватбанк» на звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 Звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом передачі ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на нерухоме майно, а саме: в підвалі житлового будинку А-5 приміщення № 71, поз. 1-8, загальною площею 81,4 кв. м; сходова клітка XXVI-1, загальною площею 14,6 кв. м; приміщення № 72, поз. 1-9, загальною площею 103,1 кв. м; приміщення № 73, поз. 1-5, загальною площею 69,5 кв. м, сходова клітка XXVII-1, загальною площею 14,6 кв. м, приміщення № 74 , поз. 1-16, 18, 32-33, загальною площею 179,5 кв. м, сходова клітка XXVIII-1, загальною площею 14,6 кв. м, (в загальному користуванні 1-1, загальною площею 3,3 кв. м, V1-1, загальною площею 3,1 кв. м, X1-1, загальною площею 3,1 кв. м); що знаходяться за адресою: по АДРЕСА_1 ; приміщення № 75 поз. 1-27, загальною площею 170,3 кв. м, сходова клітка XXX-1, загальною площею 14,6 кв. м, № 74, поз. 17 , загальною площею 56,6 кв. м, (в загальному користуванні ХХ1-1, загальною площею 3,3 кв. м), що знаходиться по АДРЕСА_1 , належить на праві власності ТОВ «Марінекс» на підставі п`яти свідоцтв про право власності від 22 грудня 2004 року, у рахунок виконання зобов`язання за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року у розмірі 554 103 долари 47 центів США, що еквівалентно 4 424 239 грн 16 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 94 566 доларів 90 центів США, що еквівалентно 755 069 грн 41 коп., заборгованість з відсотків - 108 382 долари 81 цент США, що еквівалентно 865 382 грн 55 коп., пені - 351 153 долари 79 центів США, що еквівалентно 2 803 787 грн 20 коп. У задоволені позову ТОВ «Агробудспецінвест» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що застава спірного нерухомого майна за договором застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , є чинною, унаслідок чого банк має право на звернення стягнення на спірне нерухоме майно, власником якого є ТОВ «Марінекс». Крім того, договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 07 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 в особі ліквідатора Глядченко В. М. та ТОВ ФК «Грант», також договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року, укладений між ТОВ ФК«Грант» та ТОВ «Агробудспецінвест», є нікчемними, оскільки на час укладання цих правочинів власником спірного нерухомого майна було ТОВ «Марінекс», так як за ним зареєстровано право власності на майно 22 грудня 2004 року. Отже, саме ТОВ «Марінекс» наділено правом здійснювати його продаж. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право вимоги про застосування наслідків недійсності вказаних договорів, оскільки ними порушуються права та законні інтереси банка, як заставодержателя спірного нерухомого майна.

Ураховуючи викладене, оскільки ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року не виконала, тому у рахунок погашення заборгованості за цим договором підлягає зверненню стягнення на спірне нерухоме майно шляхом визнання за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на нього.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

У вересні 2017 року ОСОБА_4 , який участь у розгляді справи не брав, звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та залишено апеляційну скаргу останнього без руху.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_4 , який участь у розгляді справи не брав, залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеногоміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , застава спірного нерухомого майнає чинною, тому банк має право на звернення стягнення на спірне нерухоме майно, власником якого є ТОВ «Марінекс».На час укладання договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 07 березня 2007 року між ОСОБА_3 в особі ліквідатора Глядченко В. М. та ТОВ ФК «Грант», також договорукупівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 21 листопада 2007 року між ТОВ ФК «Грант» та ТОВ «Агробудспецінвест», власником спірного нерухомого майна було ТОВ «Марінекс», так як за ним зареєстровано право власності на це майно з 22 грудня 2004 року. Отже, саме ТОВ «Марінекс» був наділений правом здійснювати його продаж. Таким чином, зазначені обставини свідчать про нікчемність цих правочинів та про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має право вимоги про застосування наслідків недійсності вказаних договорів, так як ними порушуються права та законні інтереси банка, як заставодержателя спірного нерухомого майна.

ОСОБА_3 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року не виконала, унаслідок чого виникла заборгованість за цим договором, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на спірне нерухоме майно шляхом визнання за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на нього.

Посилання ОСОБА_4 на те, що слід відмовити у позові банку щодо визнання за ним права на звернення стягнення на нерухоме майно та звернення стягнення на нього, не заслуговують на увагу, так як договір застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , на підставі якого спірне майно передано у заставу, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався. Ураховуючи викладене, факт визнання за ОСОБА_4 права власності не є підставою для відмови у позові банку про звернення стягнення на це майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції у части задоволення позову ПАТ КБ«ПриватБанк» про визнання за банком права на звернення стягнення на нерухоме майно, звернення стягнення на нерухоме майно та постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку у цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, унаслідок чого у силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 2-420/11 з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено його права та інтереси, оскільки на підставідвох договорів купівлі-продажу приміщень від 18 вересня 2003 року та договору купівлі-продажу приміщень від 13 вересня 2004 року він відчужив ОСОБА_3 , у тому числі спірне нерухоме майно, а рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08 червня 2006 року, що набрало законної сили, у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 та ТОВ «Марінекс» зазначені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 18 вересня 2003 року та від 13 вересня 2004 року було визнано недійсними з моменту їх укладання та визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення у житловому будинку А-5 у підвалі, а саме приміщення: № 71 поз.1-84; № 72 поз. 1-9; № 73 поз. 1-5; № 74 поз. 1-33; № 75 поз. 1-27; XXVI -1 ; XXVII-1; XXVIII-1; ХХІХ-1; ХХХ-1; загальною площею 810,3 кв. м. У загальному користуванні приміщення першого поверху: І-1; VI-1; XI-1; XVI-1; XXI-1. У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про реєстрацію за ним права власності на вказане майно та дізнався, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про обтяження його майна заставою на підставі договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, ОСОБА_3 на момент передачі спірного нерухомого майна у заставу фактично не була його власником, а ОСОБА_4 не повинен відповідати своїм майном за зобов`язаннями останньої перед банком.

Крім того, звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за банком права власності на спірне нерухоме майно є виключно позасудовим способом задоволення вимог заставодержателя, що підтверджується відповідною постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 вересня 2003 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ«ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту, за умовами якого банк надав позичальнику кредитну картку з встановленим кредитним лімітом у розмірі 116 750 доларів США зі сплатою 1,17 % місячних, терміном на 120 місяців. Кредитний ліміт надавався у вигляді непоновлюваної кредитної лінії.

19 вересня 2003 року на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав, за умовами якого заставодавець передала у заставу право вимоги передачі нежитлового приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 на підставі двох договорів купівлі-продажу приміщень від 18 вересня 2003 року.

Згідно з пунктом 6 договору застави з моменту передачі продавцем майна заставодавцю на підставі договорів купівлі-продажу майно визнається сторонами заставою і є забезпеченням зобов`язань заставодавця перед заставодержателем за кредитним договором.

Відповідно до підпункту 8.10 пункту 8 договору застави майнових прав заставодавець зобов`язався після одержання майна від продавця протягом 30 днів з моменту реєстрації прав власності заставодавця на майно укласти з заставодержателем договір застави майна і нотаріально його посвідчити.

10 листопада 2003 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно за вищезазначеними договорами купівлі-продажу приміщень від 18 вересня 2003 року, що підтверджується двома витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 листопада 2003 року.

ОСОБА_3 спірне нерухоме майно було відчужено ТОВ «Марінекс», й з 22 грудня 2004 року за товариством було зареєстровано право власності, що підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно: від 22 грудня 2004 року НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 січня 2005 року, відповіддю комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 травня 2011 року.

24 жовтня 2005 року постановою Господарського суду Дніпропетровської області суб`єкта підприємницької діяльності приватного підприємця ОСОБА_3 було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У ході ліквідаційної процедури ліквідатором були продані майнові права на спірне нерухоме майно, предмет застави, на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2007 року, укладеним з ТОВ ФК «Грант».

Відповідно до звіту ліквідатора заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги до ОСОБА_3 за договором про відкриття карткового рахунку і встановлення кредитного ліміту від 19 вересня 2003 року не були задоволені, а кошти, отримані від продажу заставних майнових прав за вищезазначеним договором, не використані для задоволення вимог банку.

21 листопада 2007 року ТОВ ФК «Грант» відчужило майнові права на спірне нерухоме майно ТОВ «Агробудспецінвест» за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання.

Договір про задоволення вимог заставодержателя, яким також вважається відповідне застереження в договорі застави, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет застави відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог заставодержателя не перешкоджає заставодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет застави.

Договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу заставодержателю права власності на предмет застави у рахунок виконання основного зобов`язання; право заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу заставодержателю права власності на предмет застави в позасудовому порядку, так і надання заставодержателю права від свого імені продати предмет застави як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя чи застереження в договорі застави на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду.

Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді.

Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень закону не звернули уваги на те, що умовами договору не передбачено звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку шляхом визнання права власності, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави в обраний банком спосіб, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Так, у пункті 9.3. договору застави майнових прав передбачено процедуру звернення стягнення за цим договором, а саме підпунктом 9.3.2. передбачено, що звернення стягнення на заставу здійснюється на вибір заставодержателя на підставі виконавчого напису, рішення суду або шляхом прийняття застави у власність заставодержателем чи доручення іншим особам реалізувати заставу.

Тобто сторонами передбачено звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису, у судовому порядку на підставі рішення суду або шляхом прийняття застави у власність заставодержателем. Отже, останнє є зверненням стягнення у добровільному порядку (за згодою сторін) без звернення до суду.

При цьому можливість реалізації заставодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору застави, що містить застереження про задоволення вимог заставодержателя шляхом набуття права власності на предмет застави, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої заставодержателем заставодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від заставодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання заставодавцем та боржником, якщо він є відмінним від заставодавця, письмової вимоги заставодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо договором передбачено її видачу).

Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що наявні підстави для відмови у позові банку у частині визнання за ним права на звернення стягнення на нерухоме майно безпідставні, оскільки застава спірного нерухомого майна на підставі договору застави майнових прав від 19 вересня 2003 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , є чинною, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалася та згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 1/2 частина від сплаченого ним судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, оскільки касаційна скарга останнього підлягає частковому задоволенню, а саме вимога про скасування оскаржуваних судових рішень у частині звернення стягнення на нерухоме майно шляхом передачі банку на нього права власності.

Таким чином, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 слід стягнути 107 (сто сім) грн 30 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 3 219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання ним касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку«ПриватБанк» про звернення стягнення на нерухоме майно шляхом передачі публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» на нього права власності скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія «Грант», товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудспецінвест», товариства з обмеженою відповідальністю «Марінекс», третя особа - арбітражний керуючий Глядченко Володимир Миколайович, у частині звернення стягнення на нерухоме майно шляхом передачі публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» на нього права власностівідмовити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання права на звернення стягнення на нерухоме майно залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 107 (сто сім) грн 30 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги та 3 219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання ним касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк