КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7158/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Дмитра Євгеновича, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.»,

за апеляційною скаргою представника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - Стоян Марини Миколаївни на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року,

встановив:

у січні 2019 року заявник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця щодо відмови повернути виконавчий документ та зобов`язати його винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні з виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2015 року про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. » грошових коштів в розмірі 612 755 746 грн. 50 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, представник заявника подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а його скаргу задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» - Ільяшова О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник посилався на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження з виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2015 року про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. » грошових коштів в розмірі 612 755 746 грн. 50 коп.

20 листопада 2018 року заявником було подано заяву про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на боржника розповсюджується дія Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», яким встановлено мораторій на примусову реалізацію майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25%. Крім того, заявник вказував, що ухвала суду, на підставі якої видано виконавчий лист, скасована за наслідками її перегляду за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року скаргу було залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником не доведено порушень державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження», статей 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано положення Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», оскільки скаржник є територіально-галузевим об`єднанням, 100% статутного капіталу якого належить державі. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими, були предметом перевірки в ході розгляду справи у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», на положення якого посилається скаржник, визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Так, ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об`єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії.

Положеннями ст. 2 вказаного Закону визначено, що для його цілей під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв`язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов`язань боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що підстави для застосування положень даного Закону до спірних правовідносин відсутні, оскільки на виконанні у державного виконавця, бездіяльність якого оскаржується заявником, перебуває виконавчий лист, виданий на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 17 вересня 2015 року про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду про стягнення з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь АТ «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш. » грошових коштів в розмірі 612 755 746 грн. 50 коп.

Доводи скаржника про те, що все майно ДТГО «Південно-західна залізниця» є необорними активами, на які не може бути звернуто стягнення, також не можуть підставою для скасування ухвали суду та суперечать доводам скаржника про те, що дія мораторію не поширюється на грошові кошти.

Заходами примусового виконання рішень у відповідності до положень ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу у відповідності до п. 9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» відбувається у випадку неможливості виконання відповідного рішення за наявності перелічених заборон. Разом з тим, скаржником така неможливість виконання рішення суду не доведена.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що стягнення у виконавчому провадженні здійснюється на підставі ухвали, яку було скасовано, колегія суддів також вважає неспроможними, оскільки станом на момент звернення до суду зі скаргою ухвала суду про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, яке перебуває на виконанні, законної сили не набрала, а наразі питання про перегляд перебуває на розгляді у Шевченківському районному суді м.Києва - постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року була скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - Стоян Марини Миколаївни залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 06 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 28 травня 2019 року.

Головуючий

Судді