Справа № 489/78/18 Суддя першої інстанції Румянцева Н.О.
Провадження № 22-ц/812/584/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Румянцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, об 11 год.03 хв., повний текст якого складений 27 грудня 2018 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником 59/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року. По сусідству з нею, у житловому будинку АДРЕСА_2 , проживає відповідач зі своєю родиною, яка всупереч Державним нормам та правилам будівництва, на відстані 1,5 метри від стіни її будинку самочинно вирила зливну яму та побудувала баню. Дана яма та баня є функціонуючими. Наявність ями на такій короткій відстані від стіни її будинку призвело до того, що значно підмило фундамент її житлового будинку, стіни почали тріскатися, відлітає шпаклівка, з`явилася цвіль, яка створює неприємний запах та несприятливі умови для користування житлом. На її прохання засипати яму відповідач ніяк не реагує. У зв`язку з чим її житловий будинок почав руйнуватися з вини відповідача. Своїми неправомірними діями відповідачка завдала їй майнових збитків на суму 10 476 грн.

Посилаючись на викладене та на положення ст. 391 ЦК України, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні її власністю та зобов`язати ОСОБА_4 перенести зливну яму та баню, які розташовані на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , на відстань не менше 15 метрів від стіни її житлового будинку у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень» та вимог Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць від 17 березня 2011 року № 145 та стягнути з відповідача на її користь завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 10 476 грн. і судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив із того, що позивач є власником тільки 59/200 часток домоволодіння, а тому оскільки реального розподілу домоволодіння між співвласниками не проводилось, встановити що перешкоди у користуванні мають місце саме щодо власності позивача не є можливим. Відповідно й вимога про усунення перешкод у користуванні власністю є передчасною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням районного суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, необ`єктивність та однобічність оскарженого рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що причинно-наслідковий зв`язок погіршення стану її будинку внаслідок постійного потрапляння вологи та фекалій від зливної ями та бані сусіда під відмостку та фундамент, встановлено експертом.

Крім того, під час розгляду справи у місцевому суді судом були встановлені обставини неправомірності дій відповідача по облаштуванню вигрібної ями без дотримання будівельних та санітарних норм на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 .

Між співвласниками домоволодіння за час їхнього проживання частки житла поділені за домовленістю і так триває багато років. Під час розгляду справи по суті, свідки, які є співвласниками будинку, чітко вказали суду, якою частиною житла вона володіє та постійно користується.

До того ж, судом була досліджена інвентарна справа, відповідно до якою сторонами було визначено фактичне місце розташування зливної ями. Визначене місце цілком узгоджується з поясненнями сторін, свідків та висновком експерта.

Отже, винесеним рішенням суд фактично позбавив її права на судовий захист як співвласника майна, а тому оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги не визнала, вважала їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам ст. 185 ЦПК України, у зв`язку з чим просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржене рішення районного суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувала тим, що будь якого житла в домоволодінні АДРЕСА_1 та будь якої земельної ділянки у ОСОБА_1 немає. Таке житло є у її колишнього чоловіка ОСОБА_5 , яке він отримав у спадок після смерті матері та яке знаходиться в житловому будинку літ «А» і не підлягає розподілу.

Отже, експерт ОСОБА_6 не міг бачити документи на право власності на земельну ділянку та право користування нею ОСОБА_1 , він не мав права складати кошторис, оскільки ліцензія, яка міститься в матеріалах справи це ліцензія лише на нагляд за державними будівлями.

Також відповідач вказувала, що не погоджується з вимогами ОСОБА_1 про стягнення з неї на її користь 10 476 грн., оскільки остання не робила ніяких робіт у її дворі та й не має права щось робити через те, що в неї відсутні будь-які права на майно, яке знаходиться в домоволодінні.

Крім того, наданий до суду технічний паспорт вона вважає сфальсифікованим.

Тріщини на відмостці утворилися у зв`язку з неправильним її монтажем. Відмостка виконана з бетону та не має нахилу від приміщення до забору, який скаржниця встановила самовільно, як і відмостку. ОСОБА_1 не надала ніяких доказів з розрахунку фундаментів та проекту спорудження приміщень під літерами «Ф». Розрахунок фундаменту не проводився, будівництво велося на свій розсуд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У розумінні наведеної норми право власності може бути порушено без посереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду з позовом.

Підставою для подання такого позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного в момент подання позову.

Як убачається з наведеного, на підставі ст. 391 ЦПК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як встановлено судом ОСОБА_1 , належить на праві спільної часткової власності 59/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до опису зазначеного об`єкта нерухомого майна, що міститься в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказане домоволодіння є об`єктом житлової нерухомості та складається: житловий саманний будинок загальною площею 87.00 кв.м, житловою площею 65,60 кв.м за літ-А-1, житловий саманний будинок загальною площею 62,90 кв.м, житловою площею 46,20 кв.м. за літ Ф-1-2 з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня цегляна за літ-Б, літня кухня глинобитна за літ-В,Г,Д, вбиральна цегляна за літ-К1,Х, гараж кам`яний за літ-Щ, душ залізний за літ-Є, сарай цегляний за літ-Ю, бесідка за літ-Я, навіс за літ-Я2, погріб за літ-апд, тамбур до літньої кухні цегляний за літ-в,д, огорожа за № 1,5, споруди за № 1,4,6,7.

ОСОБА_4 є власницею ј частки домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі продажу від 12 жовтня 2004 року.

З 2015 року у зв`язку з відсутністю каналізаційних мереж по АДРЕСА_4 , відповідач самовільно облаштувала на присадибній земельній ділянці вигрібну яму, де збирає та зберігає рідкі відходи, зокрема з бані, яка може використовуватися як туалет.

Ці обставини відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі не заперечувала, проте стверджувала, що зазначена споруда ніяк не порушує прав позивача, оскільки остання не є власником житлового будинку, а відмостка руйнується внаслідок неправильної її побудови.

Згідно висновку експерта № 1 будівельно-технічного дослідження по визначенню місця знаходження та витрат зливної ями та бані сусіда по АДРЕСА_3 , складеного 06 березня 2017 року експертом ОСОБА_6 на замовлення позивача, при дослідженні прилеглої території до житлового будинку ОСОБА_1 було виявлено наступне: за наявним металевим парканом замовника та сусіда на відстані 1,5 м розташовані очисні спорудження каналізації, обкладені резиновими машинними покришками та закриті пластмасовим люком, а також продовженням паркану будівництво бані з унітазом, що грубо суперечать державним будівельним нормам України, п. 3.26 «У відповідності з санітарними вимогами майданчика для компосту, дворові вбиральні та очисні спорудження каналізації повинні знаходитися в глибині подвір`я не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі сусідніх садиб…», фактична відстань складає 1,5-0,0 м; має місце погіршення технічного стану житлового будинку позивача, а саме: відшарування від будинку бетонної відмостки з руйнівними тріщинами більше 3 см зі сторони сусіда більше 10 місць довжиною від 10 до 30 см, на відмостці та на фасаді шириною 1-2 мм більше п`яти місць різної довжини; в житловому будинку замовника маються масові тріщини: в приміщенні 3-9 у швах облицювальної плитки на чотирьох стінах та сліди відшарування плитки в чотирьох місцях на стінах та плитки на підлозі, а також ниткоподібні тріщини на стелі, маються також глибокі ниткоподібні тріщини на стелі, маються також масові глибові руйнівні тріщини більше 10 мм та фризі стін; в приміщеннях 3-10 масові тріщини шириною 1-2 мм На шпалерах більше п`яти місць та руйнівна тріщина шириною до 10 мм та довжиною більше 1,0 м на дверному укосі.

Експерт дійшов висновку, що причино - наслідковим зв`язком погіршення технічного стану житлового будинку ОСОБА_1 є постійне потрапляння вологи та фекалій від зливної ями та бані відповідача під відмостку та фундамент будинку позивача.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи ( ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З огляду на встановлені обставини та надані сторонами доказами суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність дій відповідача по облаштуванню вигрібної ями без дотримання будівельних норм на прибудинковій території будинку АДРЕСА_2 .

Також в своїх висновках суд першої інстанції зазначив, що позивач має право вимагати захисту своїх прав як шляхом відновлення стану, який існував до порушення її прав, так і шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують її права.

Водночас суд першої інстанції відмовив позивачу в задоволенні її вимог посилаючись на те, що ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння, реального поділу домоволодіння між співвласниками не проводилося, встановити, що перешкоди у користуванні мають місце саме щодо власності позивача є неможливим. Відповідно й вимога про усунення перешкод у користуванні власністю є передчасною, необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Між з тим з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно, а тому незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15).

При цьому слід також враховувати, що в силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що позивачу для встановлення перешкод у користуванні її власністю, необхідно вирішити питання реального поділу домоволодіння, тобто поділити спільне майно, не ґрунтується на нормах матеріального права. По-перше, якщо суд мав на увазі виділення у володіння та користування частки позивача у спільному майні в натурі (ч. 3 ст. 358 ЦК України), то це є правом позивача, яке реалізується на його розсуд, по-друге, з пояснень свідків, які є співвласниками зазначеного домоволодіння, даних технічного паспорту та висновку експерта, встановлено, що між співвласниками існує вже усна домовленість щодо володіння та користування зазначеним домоволодінням, яке складається з двох житлових будинків Літ-А-1 та літ-Ф-1-2, де проживає позивач, та саме стіни цього будинку межують зі спорудами відповідача, по третє, якщо суд мав на увазі виділ частки позивача в натурі ( ч. 1 ст. 364 ЦК України), то в цьому випадку це примушування позивача припинити правовий режим спільної власності, що є неприпустимим.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 правомірно звернулася з позовом до суду про захист своїх прав як співвласника у спільній частковій власності щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання відповідача виконати певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24 лютого 1994 року передбачено, що органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм.

Відповідно до вимог п. 2.21. Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 145 від 17 березня 2011 року (далі- Санітарні норми) рідкі відходи (фекалії, сеча, помиї) утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах).

Вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства (п.п. 1.1, 2.22 Санітарних норм).

Приписи п. 2.22.Санітраних норм визначають, що вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м.

Відповідно до п.п. 3.26 п.3 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року зазначено, що відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараїв для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м.

З огляду на встановлені обставини та наведені правові норми, колегія суддів дійшла до переконання, що позивач в судовому засіданні довела, що житловий будинок, в якому вона мешкає та є співвласником цього нерухомого майна, руйнується внаслідок постійного попадання вологи та фекалій від зливної ями відповідача під відмостку та фундамент будинку. Ці обставини підтверджені висновком експерта та показами свідків.

Належних та допустимих доказів того, що облаштування зазначеної вигрібної ями здійснено з дотриманням Державних будівельних норм та санітарних вимог відповідачем суду надано не було.

За таких обставин дії відповідача щодо облаштування вигрібної ями з порушенням зазначених нормативних актів є протиправними та такими, що порушують права позивача як співвласника житлового будинку на користування своїм житлом.

Отже, позивачем доведено факт дійсного порушення її прав, яке полягає у позбавленні її можливості вільно користуватися своїм житлом, а тому порушене право підлягає захисту і відновленню прав позивача.

Між тим, на переконання колегії суддів, позивач при розгляді справи не довела відповідними доказами, наданими за правилами ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, що відповідач порушила її права внаслідок будівництва бані. З висновку експерта, на якій посилається позивач, встановлено, що з приміщення бані використана вода та фекалії попадають до зливної ями, внаслідок чого погіршується технічний стан житлового будинку позивача. За такого в позовних вимогах щодо переносу приміщення бані позивачу слід відмовити.

Також колегія суддів вважає, що позивачем не доведено розмір майнової шкоди. В позовній заяви відсутнє будь-яке обґрунтування щодо цих вимог, не були уточнені ці вимоги й у суді першої інстанції. При розгляді справи апеляційним судом позивач стверджувала, що майнова шкода полягає в тому, що для відновлення технічного стану житлового будинку, який руйнується внаслідок неправомірних дій відповідача, нею будуть понесені відповідні грошові витрати, пов`язані з ремонтом будинку. При цьому позивач посилалася на локальний кошторис експерта, в якому, на її думку, визначено перелік будівельних робіт, їх вартість та загальна сума таких витрат у розмірі 10 476 грн.

За загальним підставами відповідальності за завдану майнову шкоду така шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала ( ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Оскільки неправомірність дій відповідача щодо облаштування вигрібної ями з урахуванням зазначених вище обставин доведена, то позивач має право на відшкодування майнової шкоди внаслідок таких дій відповідача.

Проте, локальний кошторис, на який посилається позивач, визначає будівельні роботи щодо облаштування бані та вигрібної ями, з яких не можливо зробити висновок про перелік ремонтних робіт на відновлення технічного стану будинку позивача та вартість таких робіт, а відтак й визначити розмір майнової шкоди. З огляду на встановлені обставини, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача майнової шкоди в розмірі 10 476 грн. задоволенню не підлягають, водночас це не позбавляє права позивача на звернення до суду з таким позовом в подальшому.

Доводи відзиву про те, що ОСОБА_1 будь-якого житла в домоволодінні АДРЕСА_1 не має спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи. Так, встановлено, що на підставі рішення суду від 23 вересня 2014 року (позов про поділ спільного майна подружжя) за позивачем було зареєстровано 59/200 частки зазначеного домоволодіння, яке на той час складалося з двох житлових будинків літ-А-1 та літ-Ф-1 та господарських будівель та споруд. На час звернення позивача до суду з зазначеним позовом зазначене домоволодіння також складалося з двох житлових будинків.

Доводи представника відповідача з посиланням на покази свідка ОСОБА_5 , про те, що тріщини на відмостці утворилися у зв`язку з неправильним будівництвом будинку, не можуть бути взяті до уваги з огляду на те, що вказаний свідок таких свідчень не давав, а представник відповідача робить такі висновки на своїх припущеннях.

Судом апеляційної інстанції пропонувалося та роз`яснювалося представнику відповідача щодо надання відповідних доказів на підтвердження своїх заперечень, між тим, правова позиція сторони відповідача зводилася до того, що позивач не є власником будинку, а тому не має права на звернення до суду, та тягар доказування будь-яких обставин у справі лежить тільки на особі, яка звернулася до суду, тобто на позивачу.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами судові витрати. В позовній заяві ОСОБА_1 було заявлено дві вимоги (одна майнового та одна немайнового характеру) та при подачі позовної заяви нею було спалено судовий збір лише у розмірі 640 грн., тобто лише за одну вимогу, у зв`язку з цим з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн.

Позовні вимоги задоволені судом апеляційної інстанції на 50%, отже з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати понесені останньою пропорційно задоволеним вимогам, а саме: судовий збір у розмірі 640 грн. сплачений при подачі позовної заяви та 960 грн. за подачу апеляційної скарги, а також 1000 грн. за проведення експертного дослідження, а всього у розмірі 2600 грн.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Зобов`язати ОСОБА_4 перенести зливну яму, яка розташована на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , на відстань не менше 15 метрів від стіни житлового будинку зазначеному у технічному паспорту будинку за літ-Ф-1-2 АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 , у відповідності до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень».

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 600 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.