Житомирський апеляційний суд
Категорія 29 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/10016/19 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до судді Богунського районного суду м. Житомира Чішман Лариси Миколаївни про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу судді Корольовського районного суду м. Житомира від 30 липня 2019 року ОСОБА_2 , яка постановлена у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

05 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до судді Богунського районного суду м. Житомира Чішман Лариси Миколаївни про порушення конституційних прав на справедливий суд у справі №295/16858/18, які заподіяли моральної шкоди. Просить у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 200 000 грн.

Заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 10 грудня 2018 року звернувся до суду із позовом до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, яка завдана йому порушенням права на доступ до публічної інформації у справі №296/3212/16-а. Вважає, що при розгляді його позовної заяви суддя Чішман Л.М., використавши службове становище, надала привілеї відповідачу, що призвело до ухвалення неправосудного рішення.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 липня 2019 року визначено підсудність справи Корольовському районному суду м. Житомира (а.с.31).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 30 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом першим частини першої ст.186 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати. На думку ОСОБА_1 , встановлено недостатню правову врегульованість розгляду позовної заяви Корольовським районним судом м. Житомира, яка потягла постановлення неправосудної ухвали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції відповідно до ст.367 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки ґрунтуються на положеннях закону з огляду на наступне.

Відповідно до пункту першого частини першої ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із вищевикладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Окрім того, неможливо застосування до спірних правовідносин й положень статті 1176 ЦК України. Так, застосування положень частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком судді суду першої інстанції про те, що позов до судді не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, оскільки суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, тобто не є приватною особою, до якої можна звернутися з позовом. Отже, на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція судів по розгляду заявлених ОСОБА_1 вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, яка бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли він виступає як представник установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Заяви, скарги, спрямовані на притягнення судді як відповідача, не підлягають розгляду в суді, оскільки законом передбачений інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя, а відтак суд першої інстанції правильно застосував положення ст.ст.125,129,129-1 Конституції України, ст.1176 ЦК України, ст.ст.13,23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема викладена у тексті п.36 рішення у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (заява №20347/03), свідчить про те, що «позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Ураховуючи наведене, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з дотриманням норм ст.ст.125,129,129-1 Конституції України, ст.23, ч.1 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.6 ст.1176 ЦК України, роз`яснень, наданих у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржена ухвала залишається без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Корольовського районного суду м. Житомира від 30 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 30 вересня 2019 року.