Справа № 265/1259/19
Провадження № 2/265/820/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року місто Маріуполь

Суддя Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням домоволодінням № 40 по провулку Касаткіна в Лівобережному районі міста Маріуполя.

Перевіривши матеріали позову, суд приходить до висновку про те, що справа не може бути призначена Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області до розгляду, а позов підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява, серед іншого, повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно із ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобовязаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

За змістом позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на положення ст.ст. 71, 163 ЖК України, просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням домоволодінням № 40 по провулку Касаткіна в Лівобережному районі міста Маріуполя. При цьому позивач зазначає, що є власником спірного жилого приміщення, а відповідач не входить до кола членів її сімї.

Наведені ж позивачем, як підстава позовних вимог, положення ст.ст. 71, 63 ЖК України, регулюють відносини саме наймача жилого приміщення, а не власника, та членів сімї відповідного наймача.

У даному випадку, зважаючи на те, що позивач ОСОБА_2 є власником спірного житла, а відповідач ОСОБА_3 не входить до кола членів її сімї, заявлені нею вимоги можуть бути вирішені на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України.

Крім того, з долучених до позову документів вбачається, що позивач ОСОБА_2 не є одноособовим власником спірного житла, маючи у власності лише 3/5 його частки, при цьому будь-яких відомостей про інших власників житла за змістом позову не наведено і доказів з цього приводу не надано.

Також позивачем не зазначено чи не є відповідач ОСОБА_3 членом сімї інших співвласників житла, в тому числі колишнім.

Отже, позивачеві необхідно уточнити вказані обставини, визначитись із відповідними нормами матеріального права, як підставою предявленого позову, які підлягають застосуванню у даному випадку, обравши належний спосіб захисту порушеного права, а також надати відповідні докази на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, згідно із ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, що подається фізичною особою, встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на сьогодення становить 768,40 гривень.

При цьому згідно ч. 9 ст. 185 ЦПК України заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання який передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету.

За розясненнями, що містяться у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в редакції від 25 вересня 2015 року, відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв'язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами)). Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

Так, при зверненні до суду із вказаним позовом позивачем ОСОБА_2 долучено оригінал квитанції № НОМЕР_1 від 22.01.2018 про сплату нею грошової суми у розмірі 741,20 гривень на користь Лівобережного районного у місті Маріуполі відділу ДРАЦС ГтУЮ у Донецькій області, а також квитанцію № 0.0..1 від 13.02.2019 про сплату судового збору у розмірі 27,20 гривень.

Пунктом 2.13.5 Інструкції користувача компютерної програми «Д-3» (версія 3.20) передбачено порядок перевірки платежів оплати (повернення) судового збору з Казначейства, згідно до якого відповідальна особа суду повинна перевірити наявність в обліково-статистичній картці справи підтвердження оплати судового збору.

При перевірці підтвердження зарахування сум судового збору за даним позовом було встановлено, що судовий збір за квитанцією № 0.0..1 від 13.02.2019 про сплату судового збору у розмірі 27,20 гривень зараховано до державного бюджету по справі № 265/485/19, провадження № 2/265/647/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який було повернуто позивачеві на підставі ухвали суду від 18.02.2019.

Отже, судовий збір за позовом ОСОБА_2, поданим до суду 25.02.2019, залишається не сплаченим.

Таким чином, позивачеві також необхідно сплатити у встановленому розмірі суму судового збору за подання позову немайнового характеру у сумі 768,40 гривень, надавши відповідні документи на адресу суду у визначений термін.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без руху.

2. Надати позивачеві строк терміном пять днів з моменту отримання копії ухвали суду і розяснити, що у разі не усунення вказаних недоліків у визначений термін заява вважатиметься неподаною і буде повернута.

3. Ухвала суду в частині, що стосується визначення розміру судових витрат, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ______________________________