Постанова

Іменем України

13 червня2019 року

м. Київ

справа № 486/489/16-ц

провадження № 61-5975св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, Приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Людмила Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року у складі судді Кірімової О.М. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заяви та договору дарування недійсним, треті особи: орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л. М.

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач ОСОБА_4 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, разом придбали виробничі будівлі, розташовані по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_4

26 червня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, за яким подарував останньому зазначене нерухоме майно. При цьому, позивач надала згоду на таке дарування.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом примусив її дати дозвіл на дарування вказаного нерухомого майна ОСОБА_3 , обіцяючи надати їй житлове приміщення, тим самим ввів її в оману з приводу придбання житла, а також на те, що цей правочин порушує публічний характер, просила суд визнати заяву про надання згоди на дарування нерухомого майна недійсною. Крім того, як наслідок недійсності вказаної заяви, просила визнати недійсним договір дарування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заяви та договору дарування недійсним з моменту вчинення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л. М., відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач просила визнати вчинену нею заяву про згоду недійсною на підставі ст. 230 ЦК України (тобто таку, що вчинена під впливом обману), однак вказана норма статті не може поширюватись на односторонні правочини, яким є зокрема вказана заява про згоду.

Що стосується оспорюваного договору дарування нерухомого майна, укладеного ОСОБА_4 26 червня 2015 року на користь ОСОБА_3 , на думку суду, відсутні підстави для визнання його недійсним, оскільки ОСОБА_1 не є стороною договору дарування, а тому, за її позовом він не може бути визнаний судом недійсним.

Короткий зміст ухвали апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вказана заява про надання згоди на відчуження майна є одностороннім правочином, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей правочин не може бути визнаний недійсним за правилами ст. 230 ЦК України.

Крім того, оскільки позивачка зазначала підставою недійсності договору дарування лише недійсність вказаної заяви, а в задоволенні таких відмовлено, не підлягають задоволенню і вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про надання згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна подружжя, не є правочином, не можуть братись до уваги, оскільки характерною ознакою цієї заяви, є виникнення цивільних прав та обов`язків внаслідок волевиявлення лише одного суб`єкта цивільного права - позивачки, як одного з подружжя. Саме така ознака притаманна одностороннім правочинам.

Доводів щодо недійсності спірних правочинів з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України, апеляційна скарга не містить.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга також не містить.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подано до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2016 року.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , в повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що заява про згоду на дарування нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, є одностороннім правочином, який неможливо визнати недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Такий висновок судів першої та апеляційної інстанції не ґрунтується на законі, є цілком надуманим, таким, що підмінює поняття правочину та документу, який пов`язаний з оформленням договорів про відчуження майна та фактично є простим підтвердженням того факту, що один з подружжя діє за згодою іншого.

Оскільки заява про надання згоди на відчуження спільного сумісного майна була під впливом обману, вона не може вважатися вільним волевиявленням позивача, а її згода не спрямована на відчуження майна без отримання компенсації за це майно, то можна вважати, що ОСОБА_4 подарував спільну сумісну власність подружжя без згоди ОСОБА_1 та не повідомив їй про те, що ніякої компенсації за цей дарунок вони не отримують. А відтак, позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, формально не будучи стороною такого договору.

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

17 листопада 2016 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Арбузинського нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л. М. надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1

У письмових запереченнях Грицаєнко Л. М. зазначила, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

17 листопада 2016 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 . У письмових запереченнях представник відповідачів зазначив, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу № 486/489/16-ц з Арбузинського районного суду Миколаївської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачкою та ОСОБА_4 були придбані виробничі будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 868,1 кв. м. Право власності на придбане майно було оформлене на ОСОБА_4

26 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_4 передав зазначене майно у власність обдаровуваному безоплатно. При цьому, відчуження майна було здійснено за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_1 , яка підписала відповідну нотаріально посвідчену заяву.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що при наданні нею письмової згоди на відчуження нерухомого майна вона була відповідачами введена в оману, а тому просила визнати її заяву від 26 червня 2015 року про згоду на дарування нерухомого майна недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із змісту пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

При таких обставинах, встановивши, що вказана заява про надання згоди на відчуження майна є одностороннім правочином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що цей правочин не може бути визнаний недійсним за правилами ст. 230 ЦК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що заява про надання згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна подружжя, не є правочином, є необґрунтованими та такими, що суперечать приписам ст.202 ЦК України, оскільки характерною ознакою цієї заяви, є виникнення цивільних прав та обов`язків внаслідок волевиявлення лише одного суб`єкта цивільного права - позивачки, як одного з подружжя. Саме така ознака притаманна одностороннім правочинам.

При таких обставинах, оскільки позивачка зазначала підставою недійсності договору дарування саме недійсність її заяви від 26 червня 2015 року про згоду на дарування нерухомого майна, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що з цих підстав вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування задоволенню не підлягають.

Доводів щодо недійсності спірних правочинів з підстав, передбачених ст.228 ЦК України, касаційна скарга не містить.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є.В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило