справа № 370/423/19 головуючий у суді І інстанції - Косенко А.В.
провадження № 22-ц/824/6502/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 06 лютого 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Каращук Катерина Леонідівна, про визнання договорів дарування недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, звернення стягнення на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсними договори дарування № 77, 79 від 29 січня 2019 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,247 га та земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 ; звернути на користь ОСОБА_2 стягнення на вищезазначене майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 також подав до суду заяву про забезпечення позову та просив накласти арешт на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227, загальна площа (кв.м): 182,8, житлова площа (кв.м): 86.6. Опис: в цілому складається з житлового будинку 2008 року побудови, зазначеного за планом під літерою «А», літньої кухні - «Б», сараю - «В», гаражу - «Г», навісу - «Д», криниці - № 1, ями вигрібної № 2, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку місця розташування - кадастровий номер: НОМЕР_1 , цільове призначення: для і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0,247 га, номер об`єкта в РПВН: 25072878; земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_1 , площа: 0,247 га, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці: 227;заборонити здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна.

Заява обґрунтована тим, що спір у справі стосується незаконного укладення договорів дарування, оскільки було відчужено майно, на яке накладено арешт, майно особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, та яке відчужено сину боржника з метою ухилення від звернення стягнення на вказане майно у межах виконавчого провадження. Для ефективного захисту прав та інтересів позивача існує нагальна потреба у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке вже відчужене боржником на користь свого сина, для наявності можливості при задоволенні позову звернути стягнення на вказане майно для повернення боргу позивача у межах виконавчого провадження.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06 лютого 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що підставою позову у даній справі є заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем згідно договору позики. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є сторонами договору. Нерухоме майно, яке було подароване ОСОБА_4 було особистою приватною власністю дарувальника та виключно вона володіла вказаним майном. Нерухоме майно було подаровано відповідачу на його день народження і він не має жодного відношення до правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_3 не мав ніякого відношення до домоволодіння та земельної ділянки. Суд наклав арешт на майно зовсім іншої особи, яке не перебуває та ніколи не перебувало у власності позичальника. Накладення арешту спровокувало настання несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , оскільки він мав намір здати в оренду весь комплекс нерухомості, а особа, яка мала намір орендувати майно, відмовилася, що зумовило упущення потенційної вигоди у розмірі орендної плати 8 000 грн. за місяць. Суд із незрозумілих причин не застосував зустрічного забезпечення та прийшов до висновку, що даним забезпеченням позову відповідачу не буде спричинено збитків. Ухвала суду є немотивованою. Позивач не надав доказів, які підтверджують, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що нерухоме майно належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя і вказана обставина підтверджується його згодою на дарування житлового будинку та земельної ділянки. Доводи апелянта щодо упущення потенційної вигоди у вигляді орендної плати не підтверджені жодними доказами, а є лише загальними поясненнями. У даній справі відсутні обов`язкові підстави для застосування зустрічного забезпечення. Відчуження спірного майна було здійснено після відкриття виконавчого провадження щодо стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 та вказане майно було відчужено шляхом дарування його дружиною майна їхньому сину, що може свідчити про наявність наміру приховати майно для уникнення звернення на нього стягнення для задоволення вимог за договором позики.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема,накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовних вимогам.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просить, зокрема, визнатинедійсними договори дарування № 77, 79 від 29 січня 2019 року та звернути стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, які були відчужені за зазначеними договорами. Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову зможе утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки існує реальна загроза подальшого відчуження нерухомого майна та фактична неможливість повернення боргу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав до забезпечення позову, оскільки спосіб забезпечення позову у виді накладення арешту та заборони вчиняти реєстраційні дії, який просить застосувати ОСОБА_2 , є співмірним з заявленими позовними вимогами та забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Оскаржуючи ухвалу про забезпечення позову, ОСОБА_1 вказує на те, що ані ОСОБА_4 , ані він не є сторонами договору позики, який став підставою для звернення до суду з даним позовом. Нерухоме майно, яке було подароване ОСОБА_4 було особистою приватною власністю дарувальника та виключно вона володіла вказаним майном. Відповідач ОСОБА_3 не мав ніякого відношення до домоволодіння та земельної ділянки. Суд наклав арешт на майно зовсім іншої особи, яке не перебуває та ніколи не перебувало у власності позичальника.

Однак, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є відповідачами у даній справі, а позивачем оспорюються правочини, укладені між ними та стосуються відчуження нерухомого майна, яке є предметом спору, що виник між сторонами. Обставини щодо належності будинку та земельної ділянки на праві власності виключно ОСОБА_4 підлягають встановленню та оцінці під час розгляду справи по суті.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що забезпечення позову спровокувало настання несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , оскільки він мав намір здати в оренду весь комплекс нерухомості, а особа, яка мала намір орендувати майно, відмовилася, що зумовило упущення потенційної вигоди. Суд із незрозумілих причин не застосував зустрічного забезпечення та прийшов до висновку що даним забезпеченням позову відповідачу не буде спричинено збитків.

В той же час, такі доводи ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги, так як жодні докази на підтвердження зазначених відповідачем обставин суду не надані. Крім того, судовим рішення не було застосовано заборон в частині користування спірним майном.

Відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Враховуючи наведене правило процесуального закону суд має право, однак, він не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року (справа № 61-11274св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення.

Так, позивач має зареєстроване місце проживання на території України і суду не надано доказів, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Отже, суду не надано доказів, які б свідчили про обов`язок суду, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України вжити заходів зустрічного забезпечення.

ОСОБА_1 також вказує на те, що позивач не надав доказів, які підтверджують, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, статтею 151 ЦПК України встановлено вимоги, яким повинна відповідати заява про забезпечення позову. Вказана стаття не встановлює для заявника обов`язку надавати докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заяву про забезпечення позову. Разом з тим, лише сам факт наявності права власності у відповідача на спірне нерухоме майно безумовно свідчить, що відповідач має право на його відчуження, а отже, є всі підстави вважати, що зазначене майно може бути відчужене до ухвалення судового рішення у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що право власності є непорушним. Однак, відповідно до вимог ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена у випадках і в порядку, встановлених законом. Цивільним процесуальним кодексом України визначено такі види забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачеві та заборона вчиняти дії. Вказані види забезпечення позову не позбавляють відповідача права володіти та користуватися спірним нерухомим майном.

Відповідач також зазначає, що ухвала суду є немотивованою. В той же час, згідно з вимогами ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права, які у силу ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлені.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 травня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.