Справа № 203/406/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ркоян Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 26.07.2018 року у м.Симферополь АР Крим, в простій письмовій формі уклала з відповідачем договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира в порядку приватизації була передана у власність відповідачу та ОСОБА_4 у спільну власність. Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її спадкоємицею стала третя особа ОСОБА_3 , яка відмовилась від свого переважного права купівлі частини квартири, що відчужувалась відповідачем. Пунктом 6 договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року відповідач гарантував нотаріальне оформлення правочину на підконтрольній Україні території не пізніше ніж через два місяці з моменту його підписання, тобто до 26.09.2018 року. Поряд з цим, до теперішнього часу ухиляється від виконання цього обов`язку. В зв`язку з цим, позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частину квартири.

В поданій разом із позовом заяві позивач просила розглядати справу без її участі.

Відповідач та третя особа за неодноразовими викликами до суду не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзиву на позов та пояснення по суті справи, відповідно, не надали та будь-яких клопотань по справі не заявляли.

За вказаних обставин, враховуючи положення ч.3 ст.211, ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, за наявними матеріалами справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1998 року на праві спільної власності належала ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Пунктом 3,4 вказаного договору ціна продажу визначена в розмірі 60000 грн. та підтверджено факт передачі вказаних коштів покупцем продавцю.

Згідно п.6 договору купівлі-продажу відповідач гарантував нотаріальне оформлення правочину на підконтрольній Україні території не пізніше ніж через два місяці з моменту його підписання.

Частинами 1,2 ст.207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою ст.206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 3 ст.640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст.657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про

нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені

законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами 1,2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1998 року в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була передана у спільну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5

При цьому, в свідоцтві не зазначено про передачу квартири в спільну сумісну або спільну часткову власність останніх.

Також позивачкою у відповідності до ст.ст.12,81 ЦПК України не надано доказів тому, що право спільної власності на квартиру було зареєстроване у передбаченому законом порядку за зазначеними в свідоцтві особами; доказів щодо належності права власності на 1/3 частину квартири за відповідачем на момент укладання договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року; доказів щодо осіб за якими було зареєстровано право власності на квартиру на момент укладання зазначеного вище договору та щодо прийняття у передбаченому законом порядку в спадщину частини квартири, що належала ОСОБА_5 третьою особою - ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В поданій разом із позов заяві, позивачка, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, просила проводити розгляд справи без її участі.

При цьому, заявила єдине клопотання про витребування в П`ятій Дніпровській державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини спадкової справи після померлої ОСОБА_5 , для підтвердження факту прийняття спадщини після останньої третьою особою ОСОБА_3

Проте, згідно наданою П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою інформації на запит суду встановлено, що спадкова справа після померлої ОСОБА_5 в даній нотаріальній конторі не заводилась.

Інших клопотань про витребування доказів позивачкою не заявлялось, а суд відповідно до положень ЦПК України позбавлений можливості витребувати докази за власної ініціативи.

Таким чином, наявні матеріали справи позбавляють суд можливості встановити фактичних власників квартири АДРЕСА_2 на момент укладання договору купівлі-продажу від 26.07.2018 року; факт належності цієї квартири на праві спільної сумісної або спільної часткової власності; а відповідно і факт дотримання вимог наведених вище положень ст.ст.361,362,369 ЦК України щодо порядку відчуження частки у спільному майні, правомірності відчуження 1/3 частки квартири відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю належними доказами.

В зв?язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати слід покласти на останню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.207,208,210,220,328,334,355,356,361,362,368,369, 640,655,657 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,211,258,259,263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22 травня 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак