ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Ухвала

Іменем України

02 травня 2019 року

м. Харків

справа № 639/7180/14-ц

провадження № 22-ц/818/27/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 про постановлення додаткової ухвали у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати послуг централізованого теплопостачання, з апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Рубіжного С.О., та ухвалу цього ж суду від 31 жовтня 2018 року , постановлену у складі судді Єрмоленко В.Б., -

у с т а н о в и в :

У липні 2014 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «Харківські теплові мережі») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за надані послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.03.2008 року по 31.12.2013 року у розмірі 13709 грн 64 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року у розмірі 5117 грн 47 коп. та по 121 грн 80 коп. судового збору з кожного з відповідачів. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2018 року КП «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулось до суду із заявою, в якій просило внести зміни до виконавчих листів, які було видано на підставі вищевказаного судового рішення.

Заяву мотивовано тим, що відсутність у виконавчих листах зазначення ідентифікаційних номерів боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало підставою для неодноразового повернення без виконання виконавчих листів Жовтневим відділом державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що перешкоджає виконанню судового рішення, яке набрало законної сили.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року заяву КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Виправлено помилки, допущені при оформленні виконавчих листів у цивільній справі за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, зазначивши РНОКПП НОМЕР_1 боржника ОСОБА_1 та РНОКПП НОМЕР_2 боржника ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу скасувати, визнати виконавчі листи видані 05.12.2016 року незаконними, постановити окрему ухвалу, якою повідомити НАЗК про порушення вимог антикорупційного законодавства посадовою особою КП «Харківські теплові мережі» Карамишевою Н.В., суддями Жовтневого районного суду м. Харкова Рубіжним С.О. та Єрмоленко В.Б.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2015 року закрито на підставі п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України.

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила постановити додаткову ухвалу до ухвали Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, доповнивши її резолютивну частину посиланнями на норми міжнародного та національного антикорупційного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу.

Вказаний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення у справі є вичерпним.

Не зазначення у мотивувальній частині судового рішення певних правових норм міжнародного або національного законодавства не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 270, 382 ЦПК України, -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про постановлення додаткової ухвали відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 травня 2019 року.

Головуючий Р.М.Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова