Справа № 627/343/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - Вовк Л.В.

з участю секретаря - Казакової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності ,

у с т а н о в и в :

В квітні 2018 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

В позові позивач вказала , що у 2007 р. придбала у відповідача ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, який належав бабі відповідача ОСОБА_3 . В цьому ж році ОСОБА_1 вселилася до вказаного будинку й проживає в ньому по даний час без реєстрації, утримує вказане майно, оплачує вартість комунальних послуг, здійснює ремонт будинку. Під час придбання у відповідача вказаного будинку договір купівлі-продажу між позивачем та ОСОБА_2 у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося. Відповідач не може зареєструвати також за собою право власності на вказаний будинок , оскільки відсутні правовстанолюючі документи на нерухоме майно. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що оформити право власності на будинок не має можливості, оскільки відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нього, кошти відповідач за купівлю-продаж будинку отримала , позивач просила визнати за нею право власності на зазначений будинок в порядку набувальної давності .

Позивач до суду не з'явилася , подала заяву слухати справу у її відсутність, позов підтримала, просить задовольнити.

Відповідач до суду не з'явилася , подала заяву , в якій прохає розглянути справу у її відсутність , проти позову не заперечувала.

Суд, дослідивши матеріали справи ,дійшов до наступного.

Матеріалами справи встановлено , що в 2007 р. між позивачем ОСОБА_1 та та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про купівлю в останньої житлового будинку, розташованого по вул.Підлісна ,3 в селищі Водяне Краснокутського району Харківської області , на підставі якої, як стверджує позивач, вона сплатила відповідачу грошові кошти за вказаний будинок та почала проживати у вказаному будинку. Договір купівлі-продажу між сторонами у письмовій формі укладено не було та право власності позивача на вказаний будинок не реєструвалося.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 про те, що вона 18.10.2007 р. отримала від позивача грошові кошти у сумі 5 000 грн. за продаж будинку.

Довідка РКП « Краснокутське БТІ» від 20.02.2018 р. свідчить про те, що право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 станом на 2012 р. не зареєстроване .

Відповідно до довідки Олексіївської сільської ради від 16.03.2018 р. , ОСОБА_1 проживає АДРЕСА_1 з 2007 року . Домоволодіння обліковується за вказаною адресою за ОСОБА_3

Власник будинку ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Відповідач ОСОБА_2 звернулася до Краснокутської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини після баби ОСОБА_3 , де була відкрита спадкова справа №237/2007 р. Однак, згідно постанови нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори від 02.03.2018 р. ОСОБА_2 у оформленні спадкових прав після ОСОБА_3 відмовлено , в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок .

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Як роз'яснено у пунктах 9,11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Оскільки зі змісту позовної заяви, заявлених позовних вимог вбачається, що позивачу відомо, що спірний будинок успадкувала відповідач , і як на підставу своїх вимог позивач посилається саме на наявність цивільно-правового договору між ОСОБА_2 та нею, таке виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

На думку суду , підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю не має, оскільки, добросовісність ОСОБА_1 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається ОСОБА_3 та є інші особи, які мають право на спадщину після смерті ОСОБА_3

Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності.

Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивач не надала суду доказів на підтвердження позовних вимог , тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст. 354 ЦПК України.

Суддя Вовк Л. В.