Єдиний унікальний номер 341/2159/18
Номер провадження 2/341/140/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Юсип І. М.

секретарів Матейко О.С.,Король І.Л.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача-адвоката Зайдель І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Галичі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,

в с т а н о в и в:

26.11.2018 р. ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_3 , згодом уточнюючи їх де просить постановити рішення, яким виселити ОСОБА_3 з житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Разом з нею у даному будинку зареєстровані її донька, ОСОБА_4 та онук, ОСОБА_5 Також в житловому будинку проживає, однак не зареєстрований співжитель доньки ОСОБА_3 Проживання разом в відповідачем в одному будинку стало зовсім нестерпно, оскільки він зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки та бійки, принижує її перед сусідами та родичами. Вона неодноразово викликала працівників поліції щоб захиститись від його нападів. Однак, він і надалі продовжує вживати спиртні напої, постійно їй погрожує та виганяє з будинку, що негативно впливає на всіх членів сім`ї. Просить виселити ОСОБА_3 з житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові. Окрім того представник зазначив, що відповідач ОСОБА_3 жодним чином в утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. На її прохання переїхати проживати в інше житло, відповідач відмовляється. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 заперечив щодо позовних вимог і зазначив, що в житловому будинку позивача він проживав періодично - з 2015 р. до початку грудня 2018 р. В даному будинку іноді залишався зі згоди позивача, оскільки мав намір створити сім`ю з її дочкою ОСОБА_4 і, відповідно в будинку і знаходились його окремі речі, одяг, інструменти та інше. Однак, сімейні відносини з ОСОБА_4 ускладнювались через постійні втручання позивача у їхні стосунки, вона створювали сварки та була незадоволена його присутністю. Проте, він ремонтував огорожу та садибу, здійснював благоустрій прибудинкової території та доглядав за зеленими насадженнями, однак не зміг здолати упередженого ставлення позивача до нього і, в кінці вересня 2018 р. забрав всі свої речі та виїхав з житлового будинку останньої, так як ОСОБА_1 вже почала скаржитись на нього в органи поліції. Також вказує на те, що на житловий будинок ОСОБА_1 не претендує і, заперечує той факт, що він постійно проживав у вищевказаному будинку і, тому вважає, що даний позов є безпідставним.

Дослідивши представлені доводи позивача та її представника, заперечення відповідача та його представника, суд встановлює наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.12.2012 р. (а.с.7).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 цього Кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Окрім цього, копією довідки про склад сім`ї за №907 від 02.10.2018 р. виданої виконавчим комітетом Залуквянської сільської ради стверджується, що разом з позивачем у даному будинку прописані її донька, ОСОБА_4 та онук, ОСОБА_5 (а.с.9). Також в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживає, однак не зареєстрований співжитель доньки позивача відповідач по справі, ОСОБА_3 , що стверджується копією довідки №1251 від 17.10.2018 р. виданої виконавчим комітетом Залуквянської сільської ради (а.с.10). Із інформації Галицького відділу поліції в Івано-Франківській області від 16.10.2018 р. за №5479 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до Галицького ВП зі скаргами на ОСОБА_3 , а саме:13.07.2018 р., 20.08.2018 р., 22.08.2018 р., 27.08.2018 р., а також позивача було повідомлено про те, що за розглядом вищевказаних звернень на громадянина ОСОБА_3 , тричі складався протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП (а.с.11). Довідкою виданою Залуквянською сільською радою за №298 від 04.12.2018 р. стверджується, що ОСОБА_3 в с. Залуква Галицького району не зареєстрований (а.с.20).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного Закону України позивач є суб`єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає ОСОБА_1 як власнику право вимагати усунення порушення її права. А права власника будинку визначені ст. 380 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У судовому засіданні сторони визнали факт, що відповідач у спірному помешканні не зареєстрований, а також той факт, що ОСОБА_3 , у спірному будинку інколи проживав, а саме, з 2015 р. по кінець вересня 2018 р. На даний час не проживає.

Відповідно до ч. 1ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Позивачем не доведено суду факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, вчинення ним аморальних поступків, а також не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач зареєстрований та проживає у спірному будинку. У матеріалах справи даних про те, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, відсутні.

Правова оцінка відносин, що склалися між сторонами приводить суд до висновку про неможливість виселення відповідача з житлового будинку в АДРЕСА_1 оскільки він там не проживає і, тому в позові позивача слід відмовити.

На підставі наведеного, ст.ст. 317, 319, 321, 383 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259,263-265, 280 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16 травня 2019 року.

Суддя:І. М. Юсип