Єдиний унікальний номер 236/819/19 Номер провадження 22-ц/804/1383/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Соломахи Л.І., Агєєва О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Ткачова О.М., в місті Лимані Донецької області, у справі номер 236/819/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем з 06.07.2001 року, звільнений з роботи 17 липня 2017 року в зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

При звільненні з ним не проведено розрахунків, тому позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 14029,84 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі у сумі 14029,84 грн., що складається з заборгованості за невиплачену відпустку за лютий 2017 року у сумі 5916,97 грн. та заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 636,35 грн., квітень 2017 року в сумі 2199,31 грн. та липень 2017 року в сумі 5277,21 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач АТ «Українська залізниця», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Суд позбавив відповідача процесуального права на подання відзиву, заперечень та інших процесуальних документів, що мають значення для справи, а також порушив принципи рівності сторін, змагальності, верховенства права та фактично усунув відповідача від розгляду справи.

Зазначає, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати неможливо. Тому, вважає, що заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17.07.2017 року відсутня, так як її нарахування не здійснювалось.

Суд безпідставно прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 14029,84 грн. виключно на підставі наданих позивачем доказів по справі, які отримані позивачем на непідконтрольній території України, та є неналежними доказами.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 06.07.2001 року працював в АТ «Українська залізниця» (а.с. 10-12). Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 10.07.2017 року №5754/ДН-ос ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скорочення штату (а.с. 16).

Наказом (розпорядження) №8/в-т від 08.01.2017 року ОСОБА_1 надана відпустка за період роботи з 13.07.2016 року по 12.07.2017 року тривалістю 31 календарний день з 15.02.2017 року по 18.03.2017 року. Відповідно до розрахунку оплата відпустки становить 5916,97 грн. (а.с. 26, 20).

Згідно з наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про встановлення простою від 17.03.2017 року №236/ДНД у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції з оплатою працівникам за час простою не з вини працівника з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час згідно графіку роботи (а.с. 17-18).

З розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 видно, що йому нарахована до виплати заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 1236,35 грн., за квітень 2017 року 2199,31 грн., за травень-червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року 5277,21 грн. (а.с. 21-25).

З позовної заяви вбачається, що позивач отримав аванс за березень 2017 року в розмірі 600,00 грн., заборгованість до виплати за цей період визначена ним в розмірі 636,35 грн. (а.с. 3).

Задовольняючи позов про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 14029,84 грн., що складається з заборгованості за невиплачену відпустку в розмірі 5916,97 грн. та заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року до виплати в розмірі 636,35 грн., квітень 2017 року 2199,31 грн. та липень 2017 року 5277,21 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів), суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 06.07.2001 року по 17.07. 2017 року, звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скорочення штату (а.с. 10-12, 16).

З розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 видно, що йому нарахована до виплати заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 1236,35 грн., за квітень 2017 року 2199,31 грн., за травень-червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року 5277,21 грн. (а.с. 21-25).

Позивач в позовній заяві зазначив, що отримав в березні 2017 року аванс в розмірі 600,00 грн., тому заборгованість до виплати за цей період визначена ним в розмірі 636,35 грн. (а.с. 3).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 14029,84 грн., яка складається з заборгованості за: лютий 2017 року 5916,97 грн., березень 2017 року 636,35 грн., квітень 2017 року 2199,31 грн. та липень 2017 року 5277,21 грн.

В апеляційний скарзі відповідач посилається на неможливість перевірки інформації щодо фактичного виконання робіт через відсутність табелю обліку використання робочого часу та первинних документів.

Проте, апеляційний суд такі доводи вважає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі, виходячи з наступного.

Позивачем до суду надано наказ про припинення трудового договору від 10.07.2017 року №5754/ДН-ос (а.с. 16), наказ (розпорядження) №8/в-т від 08.01.2017 року про відпустку ОСОБА_1 за період роботи з 13.07.2016 року по 12.07.2017 року тривалістю 31 календарний день (а.с. 26) та наказ про встановлення простою від 17.03.2017 року №236/ДНД (а.с. 17), які спростовують доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача будь-якої первинної документації та підтверджень виконання робіт позивачем в спірний період.

Будь-яких нових доказів відповідачем до апеляційної скарги не надано.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про неотримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви, апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення, зокрема порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки, зазначені вище порушення процесуальних норм не призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому такі порушення не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 13 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 16 травня 2019 року.

Суддя: