Справа № 125/1806/17
Провадження № 22-ц/801/468/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Хитрука В.М. повний текст якого складений 04 грудня 2018 року

в справі №125/1806/17 за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач),

про виселення, -

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в районний суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення, в обґрунтування якого посилалось на те, що 01.11.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 61,36 кв. м., житловою площею 47,28 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 16.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2421.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для цього стала реєстрація та проживання в ньому відповідача, яка на думку банку підлягає виселенню з вказаної квартири без надання іншого житла.

Тому банк просив виселити відповідача ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в органі, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, і компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням позивач АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, не з'ясування судом першої інстанції віх обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи і невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимоги відмовити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що банк дійсно є власником квартири, отриманої ним в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, проте вимагає усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном відповідно до статті 391 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк» на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта майна (а.с. 4).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, підставою виникнення права власності банку на об'єкт нерухомості є договір іпотеки квартири, серія та номер 2421, виданий 16.07.2008 року Приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельником О.М., а також повідомлення номер 977, видане 28.07.2016 року, видане ПАТ КБ «Приватбанк», вручення якого підтверджене відповідним повідомленням.

Довідкою Барської міської ради Вінницької області від 10.10.2017 року підтверджено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 проте сторони не заперечують тієї обставини, що вона фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1

11.07.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу відповідача претензію про добровільне звільнення зазначеної квартири протягом 30 днів з моменту отримання претензії.

Відповідно до пункту 33.3 копії договору іпотеки квартири від 16.07.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу, оглянутого судом першої інстанції в ході розгляду справи, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 (Іпотекодавець) надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 61,36 кв. м, житловою площею 47,28 кв. м.

Також судом встановлено, що предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_1) відповідач ОСОБА_3 придбала не за рахунок кредиту у банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а відповідно до договору дарування від 29 травня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Вінницької області зареєстрованого в реєстрі №1-2930 (а.с. 83).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Посилання апелянта на те, що він як новий власник що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього, є безпідставними. При цьому не ґрунтуються на закону і вимоги апелянта про виселення без надання іншого постійного житла.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Позивачем не надано доказів, а в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач має інше постійне житло, а його доводи про те, що зазначені обставини не встановлені судом першої інстанції є безпідставними, оскільки обов'язок доказування покладається на сторони і при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК), а збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 отримала у власність спірну квартиру по АДРЕСА_1 до укладення кредитного договору та договору іпотеки, тобто іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що банк, порушуючи питання про виселення відповідача зі спірного будинку, не надав відповідачу іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову в даній справі.

З огляду на зазначене, висновок суду про відмову в позові ПАТ КБ «Приватбанк» відповідає положенням статті 109 ЖК Української РСР.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що його вимогу заявлено на підставі статті 391 ЦК України, тобто банк як власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном в той час як попередній власник втратив таке право на підставі статті 346 ЦК України.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини, що виникають з договору іпотеки і врегульовані як Законом України «Про іпотеку», так і статтею 109 ЖК УРСР, так як відповідач на законній підставі проживала в спірній квартирі, а відтак може бути виселена з неї лише з підстав передбачених законом.

В суді першої інстанції банк відповідно до статті 13 ЦПК України вимог про усунення перешкод в користуванні власністю не заявляв, а стаття 391 ЦК України передбачає захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

Як стверджував банк у позовній заяві і встановлено в суді першої інстанції підставою позову банку якраз є те, що він будучи титульним власником даного майна, не може отримати доступ до нього у зв'язку з тим, що в ньому проживає відповідач, тобто банк власне позбавлений такої правомочності як володіння майном, що виключає застосування до спірних правовідносин статті 391 ЦК України.

При цьому апеляційний суд враховує також, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 року по справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18) вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону №898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16).

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 27.02.2019 року.

Головуючий: Судді: Стадник І.М. Міхасішин І.В. Матківська М.В.