Справа № 352/476/19
Провадження № 22-ц/4808/609/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника ГБК №13,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, Гаражно-будівельного кооперативу №13, Державного підприємства «ЦЕНТР Державного земельного кадастру» про визнання дій і рішень неправомірними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Тисменицького районного суду від 05 березня 2019 року під головуванням судді Струтинського Р.Р. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у березні 2019 року звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання дій і рішень неправомірними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 05 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій зазначають, що ухвала є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянти вважає, що даний спір не входить до переліку публічно-правових на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічні земельні спори розглядались як судами загальної юрисдикції так і спеціалізованими судами.

Апелянти посилаються на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ де в постанові Пленуму №3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», зазначено, що земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю.

У даних відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб`єктами підприємницької діяльності. Тому справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто у правовідносинах, урегульованих нормами цивільного права та пов`язаних зі здійсненям сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки мають розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Тому апелянти вважають, що ухвала суду першої інстанції є незаконною і просять її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Голова гаражно-будівельного кооперативу № НОМЕР_1 на апеляційну скаргу подав відзив, в якому зазначає, що ГБК №12 володіє в с АДРЕСА_1 земельною ділянкою площею 7 га на праві постійного користування, що посвідчено Державним Актом серії ІФ 13-39, № 2/005 від 04.02.1998 року. Намагання будь-яким приватизувати частку вказаної ділянки є незаконним, тому що порушує право постійного користування на решту земельної ділянки. Згоди ухваленої загальними зборами членів кооперативу на користування земельною ділянкою не було. У даній ситуації безоплатна приватизація земельної ділянки можлива тільки кооперативом.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ГБК №13, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судом встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги про визнання дій і рішень неправомірними, зобов`язання до вчинення дій та стягнення моральної шкоди.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дану позовну заяву слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачами оскаржується бездіяльність Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області як суб`єкта владних повноважень, що вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що спір у даному випадку стосується зобов`язання органу місцевого самоврядування виконати винесені ним рішення про передачу земельних ділянок у власність позивачів та видати їм державні акти про право власності на ці земельні ділянки. Також просили зобов`язати ДП Центр ДЗК Держземагенства та ГБК №13 не чинити їм перешкод у користуванні спірними земельними ділянками, які рішенням Черніївської сільської ради передані позивачам у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кодексу адміністративного судочинства, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №921/158/18 зазначено, що публічно-правовим вважається спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у вищеназваній постанові зазначає, що якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів. Тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що даний спір повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Згідно вимог пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог матеріального і процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 05 березня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

В.Д. Фединяк