Справа № 466/8755/17 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/133/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 466/8755/17

Провадження № 22ц/811/133/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Львова , ухвалене у м. Львові 16 квітня 2018 року (суддя Білінська Г.Б.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5, з участю третьої особи: Шевченківської районної адміністрації м.Львова, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

встановив:

ОСОБА_2 звернувся з позовом, про визнання ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_5 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Зазначає, що у будинку зареєстровані: він (позивач) - з 13 грудня 1958 року, піднаймачі: ОСОБА_4 - з 15 липня 2010 року, ОСОБА_5 - з 27 листопада 2012 року, ОСОБА_6 з 26 лютого 1971 року. Вказує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірному будинку не проживають, їх речі відсутні. Перешкоди у користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинилися. Відповідачі фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 і спірним жилим приміщенням не користуються понад 1 рік без поважних причин. Їх реєстрація у будинку збільшує розмір витрат щодо утримання житла. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16 квітня 2018 року відмовлено в позові.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, та таким що порушує законні права та інтереси позивача. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Стверджує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірному будинку не проживають, їх речі відсутні. Перешкоди у користуванні жилим приміщенням позивач їм не чинить. Вказує, що відповідачі фактично проживають за адресою АДРЕСА_1. Витрат по утриманню будинку не несуть.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У будинку зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_2 з 13 грудня 1958 року - власник ОСОБА_4 - з 15 липня 2010 року - піднаймач, невістка; ОСОБА_5, з 27 листопада 2012 року- піднаймач, внучка; ОСОБА_6 - з 26 лютого 1971 року- дружина.

Відповідач не заперечила того, що постійно проживає із чоловіком та неповнолітньою дитиною на АДРЕСА_1, однак зберігає реєстрацію у будинку позивача .

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у будинку позивача в якості піднаймачів. Згідно ст. 883 ЦК України піднаймачі не набувають самостійного права користування житлом. А тому позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом з мотивів їх не проживання у спірному приміщенні є безпідставною.

Відносини за договором піднайму регулюються ст. 883 ЦК України. Договір піднайму може бути розірваний з ініціативи власника житла .

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом зняття з реєстрації.

Відповідно до змісту ст. 97 ЖК України наймодавець (у даному випадку власник будинку) - позивач має право припинити договір піднайму, укладений із відповідачами з підстав систематичного невнесення плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги, на що позивач посилався у позові і цього факту не заперечувала відповідач.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. пункту 3 частини 2 вказаної статті передбачає спосіб захисту припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту полягає у бажанні володільця суб»єктивного права припинити порушення його прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном ( негаторний позов у порядку ст. 391 ЦПК України).

Відтак, позивачем вибраний невірний спосіб захисту свого права володіння, користування та розпорядження майном, а тому у задоволенні позову слід відмовити, що не позбавляє позивача права звертатись в суд із відповідним позовом.

Є встановленим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач ОСОБА_2 помер. Ця обставина стверджується свідоцтвом Серії НОМЕР_1.

Відповідно до частини 3 статті 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обгрунтоване рішення,смерть фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 квітня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді