Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 465/647/11

провадження № 61-19738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: кредитна спілка «Християнська злагода», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевич А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2010 року кредитна спілка «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення коштів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої позовні вимоги позивачіобґрунтовували тим, що між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_5 укладені договори про надання кредиту, а саме: 12 березня 2007 року № 103/07, 07 травня 2007 року № 173/07/02 та 09 липня 2007 року № 228/07-01, за умовами яких остання одержала кредити на загальну суму 1 023 478,74 грн. Із метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами кредиту між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_6 укладені договори поруки. Крім того, кредитні зобов`язання також забезпечені іпотекою - нежитловими приміщеннями загальною площею 214,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що позичальник не виконує зобов`язання за зазначеними кредитними договорами, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, позивачі просили стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договорами про надання кредиту на користь КС «Християнська злагода» у розмірі 314 960,00 грн, на користь ОСОБА_1 у розмірі 123 546,00 грн, на користь ОСОБА_2 у розмірі 29 004,00 грн, на користь ОСОБА_4 у розмірі 400 000,00 грн, шляхом звернення стягнення на майно, що передане в іпотеку: нежитлові приміщення загальною площею 214,5 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2011 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь КС «Християнська злагода» заборгованість у розмірі 314 960,00 грн, на користь ОСОБА_1 у розмірі 123 546,00 грн, на користь ОСОБА_2 у розмірі 29 004,00 грн, на користь ОСОБА_4 у розмірі 400 000,00 грн, шляхом звернення стягнення на майно, що передане в іпотеку: нежитлові приміщення загальною площею 214,5 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 та позначені на технічному плані літерами від «64-1» по «64-4». Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суд установив наявність заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання кредитних зобов`язань.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки спірні зобов`язання випливають з договорів про надання кредиту, укладених КС «Християнська злагода» з ОСОБА_5 , а надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів такої спілки, то такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і, в силу положень статті 515 ЦК України, заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Стягнення заборгованості з відповідачів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки виключно на користь КС «Християнська злагода», є неможливим, оскільки вимоги пред`явленні солідарно з іншими позивачами.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року, в якій просять скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказують на те, що вони є кредиторами КС «Християнська злагода», що підтверджується судовими рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2009 року, 18 грудня 2009 року, 21 травня 2010 року. Проте кредитна спілка не має можливості виконати свої зобов`язання перед ними через невиконання своїх зобов`язань відповідачами. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2014 року у справі № 450/4349/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2014 року та ухвалою від 26 листопада 2014 року Вищого спеціалізованого суду України, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги - відмовлено. Тобто укладені договори визнано правомірними, а тому відступлення права вимоги було обумовлено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Позиція Верховного Суду України висловлена у справах № 6-667цс15 та №6-59цс15 на підставі укладених кредитними спілками договорів відступлення права вимоги - договорів факторингу з фізичними особами, які не є підприємцями, що суперечить статтям 1077-1079 ЦК України і які не є кредиторами щодо кредитної спілки.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу згідно з якими апеляційна інстанція у своєму рішенні правильно визначила правові позиції щодо особливостей правового статусу кредитної спілки, яка не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження Законом не передбачені.

У травні 2017 року КС «Християнська злагода» подало заперечення на касаційну скаргу згідно з якими спірні зобов`язання випливають з договорів про надання кредиту, укладених КС «Християнська злагода» з ОСОБА_5 , а надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів такої спілки, то такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і, в силу положень статті 515 ЦК України, заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Відступлення права вимоги у цьому випадку не спричиняє жодних правових наслідків щодо іпотечного договору та майна переданого в іпотеку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 465/646/11.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року відновлено касаційне провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 березня 2007 року, 07 травня 2007 року та 09 липня 2007 року між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_5 укладені договори про надання кредиту № 103/07, № 173/07/02 та № 228/07-01 відповідно, за умовами яких кредитна спілка надала ОСОБА_5 кредит на загальну суму 1 023 478,74 грн із сплатою процентів за користування кредитними коштами та визначеними термінами повернення.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами, 09 липня 2007 року між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г. І., за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку нежитлове приміщення площею 214,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вказані під літерами від «64-1» по «64-4» включно.

Пунктом 1.3 вказаного договору іпотеки передбачено, що іпотека за цим договором забезпечує повне виконання позичальником зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із кредитного договору № 228/07 про надання кредиту від 09 липня 2007 року, інших договорів, які укладені та/або будуть укладені між сторонами, за умовами яких іпотекодатель зобов`язується перед іпотекодержателем повернути отримані кредитні кошти в розмірі 1 515 000,00 грн, що на день укладення договору еквівалентно 297 029,70 дол. США.

Із цією ж метою, 12 березня 2007 року, 07 травня 2007 року та 09 липня 2007 року між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_6 укладені договори поруки № 103/07, № 173/07/02 та № 228/07 відповідно, за умовами яких остання виступила поручителем за договорами про надання кредиту, укладеними між КС «Християнська злагода» та

ОСОБА_5 неналежно виконувала умови укладених із нею договорів про надання кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед КС «Християнська злагода» за кредитом у загальному розмірі 1 023 478,74 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 07 грудня 2010 року КС «Християнська злагода» передала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 частину належного їй права вимоги до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у частині сум заборгованості КС «Християнська злагода» перед вказаними особами, а саме: ОСОБА_3 за судовим наказом Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2009 року у справі № 2н-291/09 у розмірі 155 968,89 грн; ОСОБА_2 за рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2009 року у справі № 2-1534/09 у сумі 29 004,62 грн; ОСОБА_1 за судовим наказом Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2009 року у справі № 2н-287/09 у сумі 123 546,02 грн; ОСОБА_4 за рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2010 року у справі № 2-1844/2010 у сумі 400 000,00 грн, а всього на загальну суму 708 519, 36 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вказували на те, що КС «Християнська злагода» відступила їм в установленому законом порядку вимоги за іпотечним договором, а тому вони мають право ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV, тут і на далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право в разі невиконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки (стаття 12 Закону № 898-IV).

Відповідно до статті 24 Закону № 898-IV правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Проте будь-які докази про наявність нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Із наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16).

Установивши, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не можуть надавати фінансові послуги та відповідно звертатися до суду із позовом про стягнення заборгованості з інших фізичних осіб на підставі відступлених їм цією установою прав вимоги, суд апеляційної дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик