Справа № 464/6276/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/237/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м.Львів

Справа №464/6274/16

Провадження № 22ц/811/237/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 5 грудня 2017 року (суддя Горбань О.Ю.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Львівської міської ради, про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідча про визнання недійсним та скасування Державного акту про право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , виданого 28 лютого 2007 року на ім`я ОСОБА_5 ; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позов мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 3 грудня 2001 року, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м. Згідно з архівним витягом з рішення Львівської міської ради депутатів трудящих від 23 грудня 1958 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах» вирішено залишити в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: ОСОБА_7. загальною площею користування 1513,80 кв.м. Відповідно за будинком була закріплена земельна ділянка площею 1513,80 кв.м для обслуговування житлового будинку. ОСОБА_7 3 грудня 2001 року подарувала позивачу житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за зазначеною адресою, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м по фактичному користуванні. При цьому, межі земельних ділянок не змінювались, в інших розмірах не були погоджені. На початку липня 2016 року вона дізналась від ОСОБА_1 , котрий є суміжним землекористувачем сусідньої земельної ділянки, що йому чиняться перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а саме: що влаштована огорожа знаходиться на його ділянці. В цей час позивач дізналась, що сусідня земельна ділянка перебуває у власності відповідача. Наполягає, що на межі земельних ділянок, яка склалась протягом багатьох років фактичного користування, встановлена сітчаста огорожа, а матір відповідача виготовила технічну документацію для приватизації ділянки з накладенням на межі її земельної ділянки, без переміщення огорожі, без згоди позивача, оскільки вона жодних погоджень з приводу межі між земельними ділянками не надавала. При огляді технічної документації на землю вона виявила, що в Акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 18 серпня 2004 року стоїть підроблений підпис від її імені. Вважає, що державний акт слід визнати недійсним. Крім того, просить визнати недійсним і всі подальші дії, котрі вчинені на підставі недійсного акту, а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом як таке, що видано з порушенням законодавства.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 5 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що відповідачу, як спадкоємцю, передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 , у яку включено земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні позивача і така у позивача не вилучалась. Стверджує, що акт не підписувала, а її підпис у такому підроблений. Вважає, що відсутність її підпису у акті встановлення та узгодження меж земельних ділянок на ім`я матері відповідача ОСОБА_5 від 2004 року, який є невід`ємною частиною документації із землеустрою, свідчить про незаконність оскаржуваного державного акту, а також про незаконність свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 3 грудня 2001 року за №3751.

З матеріалів справи, а саме з договору дарування вбачається, що ОСОБА_7 3 грудня 2001 року подарувала позивачу спірний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 1011,3 кв.м по фактичному користуванню.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, ЗК України, а також відповідно до них нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 12 цього Кодексу, розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 118 цього Кодексу громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Встановлено, що ухвалою 17 сесії 4 скликання Львівської міської ради від 20 жовтня 2005 року ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Прийняття таких рішень законом віднесено до повноважень місцевого самоврядування в межах своїх повноважень.

28 лютого 2007 року на підставі цього рішення, після виготовлення технічної документації з обов`язковим проведенням необхідних замірів земельної ділянки, ОСОБА_5 видано оспорюваний позивачем державний акт про право власності Серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000 га.

Технічна документація по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 виконана ТзОВ «Інформаційно-кадастровий центр» в 2006 році, акт встановлення і погодження меж земельної ділянки складений 19 серпня 2004 року. Оригінал зазначеного акту в матеріалах справи відсутній, на вимогу суду не наданий.

Встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, став власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 .

Акт погодження меж земельних ділянок не є підставою для отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Відповідно до ч.4 ст.30 ЗК України право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, в частині 1 якої зазначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з урахуванням змісту позовних вимог та кола відповідачів, визначених позивачем.

Висновки суду не спростовані доводами апеляційної скарги.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 5 грудня 2017 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 28 травня 2019 року.

Головуючий

Судді