ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6821/19

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1188/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Вінгаль В.М.,

суддів: Губар В.С., Кузюри Л.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про стягнення грошових коштів,

прізвище судді: Коверзнев В.О.; місце ухвалення рішення: м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення: 10 липня 2019 року,

УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь суму у розмірі 11190 грн 14 коп., яка складається з 3% річних на загальну суму 483,93 грн, а саме: за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду від 13.11.2012 року (справа №2507/2875/2012) в сумі 241,18 грн, постанови Ічнянського районного суду від 28.01.2014 року (справа №2507/341/2012) в сумі 236,45 грн, постанови Ічнянського районного суду від 19.07.2011 року (справа №2-А-3127/11) в сумі 6,30 грн та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди 10706,21 грн, а саме: постанови Ічнянського районного суду від 13.11.2012 року (справа №2507/2875/2012) в сумі 5419,83 грн, постанови Ічнянського районного суду від 28.01.2014 року (справа №2507/341/2012) в сумі 5146,72 грн, постанови Ічнянського районного суду від 19.07.2011 року (справа №2-А-3127/11) в сумі 139,66 грн.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо невиконання судових рішень» позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та стягнути з Державного бюджету України на її користь суму у розмірі 11190,14 грн., яка складається з 3% річних на загальну суму 483,93 грн та інфляційних на загальну суму 10706,21 грн, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання. ОСОБА_1 наголошує на тому, що навіть за відсутності бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання рішень суду, ухвалених на її користь, наявні підстави для стягнення трьох відсотків річних та інфляційних саме з Держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області просить відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2019 року без змін.

Заслухавши голову судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних з підстав, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, пред`явлена до неналежних відповідачів. Разом з тим, суд першої інстанції виходив з дотримання Державною казначейською службою України положень ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

Судом у справі встановлено, що постановами районного та апеляційного судів було зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області нарахувати та виплатити позивачеві щорічну допомогу на оздоровлення.

На підставі цих постанов, судом видано виконавчі листи, на підставі якого відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження.

Судові рішення було виконано у 2019 році.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що за вказаними в позові судовими рішеннями боржником є УПСЗН. Відповідачі в різний час лише виконували функцію органів, що уповноважені законом здійснювати примусове виконання судових рішень.

Вимога позивача про стягнення 3% річних та інфляційних з підстав, передбачених ч.2 ст.625 Кодексу, пред`явлена до неналежних відповідачів. Разом з тим, Державна казначейська служба України нарахувала ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку перерахування коштів з УПСЗН, проте вказану компенсацію фактично не виплатила через дотримання черговості виконання інших судових рішення, що свідчить про відсутність порушення ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо невиконання судових рішень».

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Голова судового засідання

Судді