ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року

м.Суми

Справа №592/8909/13-ц

Номер провадження 22-ц/816/2942/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2013 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

23 серпня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 06 червня 2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 10000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 31 липня 2013 року утворився борг на загальну суму 37294 грн 85 коп., з яких: 7968 грн 82 коп. - заборгованість за кредитом; 27073 грн 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф у сумі 2252 грн 14 коп. (500 грн - фіксована частина, 1752 грн 14 коп. - процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2013 року позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 37294 грн 85 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 червня 2006 року та 372 грн 95 коп. судових витрат.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 05 листопада 2013 року залишено без задоволення.

Вказане заочне рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що під час розгляду даної справи в суді першої інстанції позивач не надав, а судом не було враховано обставини того, що за весь час користування кредитом відповідачем було здійснено платежів на загальну суму 24761 грн, тому він вважає, що заборгованість за кредитом має бути меншою. Крім того, відповідач зауважив, що позивач не повідомляв його про розмір процентної ставки за кредитом та про розмір штрафних санкцій. Також, на думку відповідача, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду даної справи в суді першої інстанції, тому має право заявити про застосування позовної давності, так як з дня виникнення заборгованості за кредитом до дня подачі позовної заяви банку до суду сплив значний проміжок часу, що перевищує встановлені у статтях 257, 258 ЦК України строки позовної давності.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається також на безпідставне стягнення з нього заочним рішенням суду судового збору, так як є особою з інвалідністю з дитинства.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду - без змін. При цьому, вважає, що оскільки строк дії виданої відповідачу кредитної картки діяв до 31 травня 2013 року, тому перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі розпочався зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто, з 31 травня 2013 року, і така позиція банку узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Відтак, на думку позивача, позовна давність ним не пропущена.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2006 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 8).

Відповідно до заяви банк оформив йому кредитну картку й встановив кредитний ліміт у розмірі 10000 грн зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки. Сторони узгодили порядок погашення заборгованості у вигляді щомісячних платежів у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився з тим, що заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчив, що був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 06 червня 2006 року станом на 31 липня 2013 року утворився борг на загальну суму 37294 грн 85 коп., з яких: 7968 грн 82 коп. - заборгованість за кредитом; 27073 грн 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф у сумі 2252 грн 14 коп. (500 грн - фіксована частина, 1752 грн 14 коп. - процентна складова) (а.с. 5-7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з'явився і не повідомив суд про причини неявки, тому ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду даної справи судом першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до частин 3, 5 статті 74 ЦПК України в редакції, яка діяла на час вирішення спору судом, судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час вирішення спору судом) передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

У той же час, за даними матеріалів справи направлена 03 вересня 2013 року відповідачу судова повістка про виклик у судове засідання суду першої інстанції на 17 жовтня 2013 року на 11-годину 00 хв. була повернута до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 21, 23), як і судова повістка про виклик у суд на 09-годину 00 хв. 05 листопада 2013 року, яка також була повернута до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26, 27).

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності відповідача ОСОБА_1, щодо якого відсутні докази повідомлення належним чином про дату, час і місце розгляду справи, суд першої інстанції порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив можливості обґрунтувати свої заперечення щодо позову і, таким чином, не взяв до уваги вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не знав про розгляд даної справи судом першої інстанції, так як не був належним чином повідомлений про дату, час і місце його розгляду заслуговують на увагу колегії суддів.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Що стосується вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У статті 610 ЦК України йдеться про те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У даній справі, що переглядається апеляційним судом, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, з матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000 грн зі сплатою базової процентної ставки у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості до 25 числа кожного місяця упродовж строку кредитування, що відповідає строку дії картки. При цьому, як повідомив позивач у відзиві на апеляційну скаргу, строк дії кредитної картки, яка була видана відповідачу, закінчився 31 травня 2013 року.

Відповідно до вимог статті 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Отже, оскільки за умовами кредитного договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 31 травня 2013 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, на що позивач помилково послався у доводах апеляційної скарги.

Вказаного висновку про правильне застосування норм права дійшла також Велика Палата Верховного Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до вимог частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 06 червня 2006 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31 липня 2013 року та наданої суду апеляційної інстанції виписки по руху коштів за основною картою № НОМЕР_1 за період з 06 червня 2006 року по 03 квітня 2019 року вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 21 квітня 2008 року у сумі 400 грн, з яких 278 грн банк спрямував на погашення процентів (а.с. 5-7).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог цього позову (а.с. 61-62).

Оскільки відповідач не був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду даної справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає можливим прийняти заяву відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Таким чином, ураховуючи, що відповідач останнє погашення заборгованості за кредитом здійснив 21 квітня 2008 року у сумі 400 грн, а позивач звернувся до суду з позовом лише 23 серпня 2013 року, тобто, після спливу позовної давності, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту, відсотками та штрафом у межах строку кредитування, тобто до 31 травня 2013 року, із розрахунку 36 % річних, за спливом строку позовної давності.

При цьому, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про необхідність застосування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, так як з цього приводу у висновках про застосування норм права висловилась Велика Палата Верховного Суду, що містяться у розділі 3 (пункти 89-93) постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступивши, тим самим, від висновків Верховного Суду України.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 01 червня 2013 року, тобто, після закінчення строку кредитування до 31 липня 2013 року, то колегія суддів виходить з наступного.

Як передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що зі спливом строку дії картки закінчився і строк кредитування, який діяв до 31 травня 2013 року. Відтак, на думку колегії суддів, після спливу строку кредитування, тобто після 31 травня 2013 року, банк позбавлений права, як кредитор, нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором від 06 червня 2006 року.

У той же час, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір заборгованості за кредитним договором має бути зменшений з посиланням на те, що він протягом строку дії договору сплатив кредитні кошти на загальну суму 24761 грн, з огляду на те, що з виписки по картковому рахунку щодо руху коштів відповідача вбачається, що вказана сума була врахована банком при визначенні розміру заборгованості за кредитом.

Не заслуговують на увагу колегії суддів також і доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю з дитинства, так як з довідки до акта огляду МСЕК від 09 листопада 2016 року вбачається, що відповідачу встановлена третя група інвалідності (а.с. 41). У той же час, відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому заочне рішення суду необхідно скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за період строку дії кредитування, тобто, до 31 травня 2013 року - відмовити за спливом позовної давності, а за період після закінчення строку кредитування, тобто, після 31 травня 2013 року - відмовити за безпідставністю.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в позові відмовлено, тому відповідачу підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у сумі 384 грн 20 коп. та за подачу апеляційної скарги у сумі 559 грн 43 коп. (37294,85 грн * 1 % * 150 %), які необхідно стягнути з позивача на його користь.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч. 1, п.п. 1, 3, 4, ч. 3 п. 3; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 листопада 2013 року в даній справі скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у сумі 384 грн 20 коп. та за подачу апеляційної скарги у сумі 559 грн 43 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина