П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня2019 року м. Київ

Справа № 377/886/18

Провадження: № 22-ц/824/7508/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 5 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Малишенко Т.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради, як правонаступника Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина № 5 Міністерства охорони здоров`я України», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обгрунтовючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу № 33-У від 19.11.2018року він був звільнений з роботи з 20.11.2018року з посади лікаря загальної практики-сімейного лікаря терапевтичного відділення блоку первинної медичної допомоги ДЗ «СМСЧ № 5 МОЗ України» за п.3 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку закладу. Проте йому не було роз`яснено за систематичне невиконання яких саме обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, його було звільнено; дисциплінарні стягнення на нього були покладені у зв`язку з його принциповою позицією в питаннях реорганізації ДЗ «СМСЧ № 5 МОЗ України», про які йому не було повідомлено під розписку; станом на 19.11.2018 року начальник ДЗ «СМСЧ № 5 МОЗ України» Шиленко В.М. не мав повноважень з управління закладом, оскільки вони перейшли до комісії з припинення юридичної особи, а згідно рішення сесії Славутицької міської ради від 16.11.2018 року ОСОБА_2 було виключено зі складу комісії з припинення юридичної особи. Тому просив поновити його на роботі за посадою лікаря загальної практики сімейний лікар ДЗ «СМСЧ№5 МОЗ України» та стягнути на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 5 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що при притягненні працівника до даного виду відповідальності, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього обов`язків, роз`яснити ступінь тяжкості вчиненого проступку, врахувати обставини, за яких вчинено проступок відповідно до ст. 148 КЗпП України. Крім того, зазначив що положення вищевказаної статті мають застосовуватись до будь-якого виду дисциплінарного стягнення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу в.о. начальника КНП «Славутицька міська лікарня» Куліш В.Б . зазначив, що систематичне невиконання позивачем своїх посадових обов`язків підтверджуються матеріалами справи та показами свідків. Вказав, що до моменту звільнення позивач не оскаржував попередні накази адміністрації про застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення, які є діючими, та свідчать про обґрунтованість рішення щодо звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені судом першої інстанції.

2 липня 2018 року згідно наказу № 6 - Р ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар терапевтичного відділення блоку первинної медичної допомоги ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України зі строком випробування 6 місяців, який був узгоджений з профспілковою організацією установи.

При прийнятті на роботу, ОСОБА_1 під розпис був ознайомлений з посадовою Інструкцією лікаря загальної практики - сімейного лікаря терапевтичного відділення поліклініки та Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України, про що свідчить його підпис на листі ознайомлення до посадової інструкції та у заяві про прийом на роботу.

Вперше ОСОБА_1 був притягнутий дисциплінарної відповідальності відповідно до вимог ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення ним п. 2.15 посадової інструкції щодо недотримання принципів медичної деонтології, професійної етики; п. 3.1 Правил внутрішнього розпорядку ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України про недобросовісне виконання своїх обов`язків, недотримання трудової дисципліни, невикористання всього робочого часу для виробничої праці, недотримання професійних обов`язків медичних працівників, що полягало у відмові у наданні медичної допомоги хворому ОСОБА_4 у робочий час та грубому поводженні з пацієнтом (а.с. 39).

За наказом № 173 від 19.10.2018 року ОСОБА_1 було оголошено догану.

Надати пояснення з приводу порушень, які стали підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, ознайомитися з результатами службового розслідування та наказом № 173 від 19.10.2018 року ОСОБА_1 відмовився, про що були складені відповідні акти (акт від 16.10.2018 р. та від 19.10.2018 року).

Вдруге ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за результатами актів службового розслідування № 1 від 31.10.2018 р. і № 2 від 02.11.2018 року за систематичні порушення п.п. 3.1; 4.1, 5 внутрішнього трудового розпорядку; п.п. 1.3, 2.23, 4.2.1, 7.3, 2.15 посадової лікаря загальної практики - сімейного лікаря терапевтичного відділення, що виявилось у неодноразовій відмові у виконанні наказів та розпоряджень адміністрації і безпосередього керівника структурного підрозділу (відмова у виході на роботу за затвердженим графіком, несвоєчасне повідомлення про знаходження на лікарняному, що призводило до неякісного надання медичної допомоги пацієнтам, порушенні принципів медичної деонтології, професійної етики як у спілкуванні з медичним персоналом, так і з пацієнтами, які зверталися за медичною допомого, в тому числі хворому ОСОБА_5 .

За наказом № 189 від 02.11.2018 року ОСОБА_1 було оголошено догану.

Відмова ОСОБА_1 від надання письмових пояснень щодо вищевказаних порушень трудової дисципліни, посадової інструкції, внутрішнього трудового розпорядку, розпоряджень адміністрації ДЗ CMC підтверджується актами № від 23.10.2018 р.; № 1 від 02.11.2018 р.; № 2 від 02.11.; 2(6) від 02.11.2018 р.; без № від 02.11.2018 р.; № 2 (в) від 02.11.2018 .

В подальшому ОСОБА_1 3 листопада 2018 року допустив невихід на роботу за графіком, з яким від був ознайомлений, проте відмовився від його підписання, чим порушив трудову дисципліну та правила внутрішнього розпорядку для працівників ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України, не надавши пояснень щодо свої відсутності на робочому місці, про що 5 листопада 2018 року був складений відповідний акт.

Згідно наказу № 33 - У від 19.11.2018 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з

20.11.2018 року з посади лікаря загальної практики - сімейного лікаря терапевтичного відділення блоку первинної медичної допомоги ДЗ СМСЧ № 5 МОЗ України за п. З ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України відбулось відповідно до вимог закону, оскільки неодноразове притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності свідчить про систематичне невиконання ним без поважних причин своїх посадових обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору, зміст яких полягає у сукупності суб`єктивних прав і обов`язків з виконання працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та зі створенням належних умов для її виконання й оплати праці роботодавцем.

Основними ознаками наявності між сторонами трудових відносин є: укладення між сторонами трудового договору, особисте виконання працівником роботи відповідно до умов укладеного договору, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, створення роботодавцем належних умов праці та її відповідна оплата.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни і він знову порушив її протягом року з дня застосування стягнення за першу порушення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22-23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Постанова № 9) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень,зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладенихна нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений ст. 149 КЗпП України, відповідно до положень якої до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про доведеність факту систематичного порушення позивачем свої посадових обов`язків та правил внутрішнього трудового розпорядку, що виявилось у неякісному наданні медичної допомоги пацієнтам, порушенні принципів медичної деонтології, професійної етики у спілкуванні з медичним персоналом та з пацієнтами, відсутність на робочому місці без поважних причин.

Доводи скаржника про те, що ним не було допущено ніяких порушень спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема скаргами та заявами пацієнтів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про відмову у наданні медичної допомоги та грубому поводженні лікаря по відношенню до них.

Крім того, систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього у відповідності до трудового договору, посадової інструкції, Правил внутрішнього трудового розпорядку закладу, було підтверджено при розгляді справи судом першої інстанції показами свідків ОСОБА_7 - завідувача відділення терапевтичного відділення блоку первинної медичної допомоги, ОСОБА_8 . - завідуючої відділенням, ОСОБА_9 . - старшої медичної сестри поліклініки терапевтичного відділення блоку первинної допомоги, ОСОБА_10 . - свідка щодо вчинення лікарем ОСОБА_1 вищевказаних порушень.

Заперечуючи щодо встановлених судом першої інстанції обставин справи, які стали підставою звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, останній будь-яких доказів на спростування встановлених обставин суду не надав.

Накази адміністрації про застосування до ОСОБА_1 заходів дисциплінарного стягнення від 19.10.2018 року № 173 та від 2 листопада № 189 позивачем у судовому порядку не оскаржувались, на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій є діючими.

Отже, незвернення позивача до суду щодо оскарження відповідних наказів про застосування до нього дисциплінарних стягнень за допущене невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та порушень правил внутрішнього трудового розпорядку свідчать лише про відсутність порушень його трудових прав з боку відповідача.

Відповідачами при застосуванні до позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани та наступного звільнення дотримано вимог закону, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 5 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 27 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль