Справа № 463/568/18 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3052/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Жовніра Г.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и л а:

позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним Кредитного договору від 02 серпня 2013 року № 227/08-13 та Договору банківського рахунку від 02 серпня 2013 року. Позов мотивує тим, що Кредитний договір містить несправедливі умови, порушує його права як споживача. При укладенні оспорюваного Кредитного договору мав місце його обман (щодо річної процентної ставки), а Договір банківського рахунку був відкритий всупереч необхідності відкриття такого.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Росвен Інвест Україна" про визнання договорів недійсними відмовлено.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року оскаржив позивач. Вважає рішення необґрунтованим, таким, що ухвалене на підставі неповно і не всебічно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи.

Зазначає, що 23.07.2013 року ДП «Автотрейдінг - Львів» та ОСОБА_1 уклали Договір купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту № 48-Ш. 02.08.2013 року ПАТ «Банк «Київська Русь» уклав з ОСОБА_1 Кредитний договір № 227/08-13 та Договір банківського рахунку № 3245-00. Листами від 31.01.2017 року та 30.11.2017 року позивач звертався до позикодавця з проханням роз`яснити окремі положення Кредитного договору, однак Банк проігнорував його прохання як позичальника.

На думку апелянта, Банк ввів його в оману щодо істотних умов Кредитного договору, а саме Банк нараховував плату за користування кредитом за істотно вищою ставкою річних відсотків. Банком фактично не надавались супутні послуги, за які позивач оплатив платежі з призначенням «Комісія за надання кредиту» та «Щомісячна фіксована плата». Тобто, Банк, становище якого сильніше, заклав у текст Кредитного договору несправедливі умови.

Окрім того, Банк всупереч своєму обов`язку відкрити банківський рахунок для виплати кредиту нав`язав позивачу укладення Договору банківського рахунку, у зв`язку з чим він поніс додаткові незаплановані та необґрунтовані витрати.

Звертає увагу й на те, що в розумінні Закону № 1023 та Правил надання інформації споживачу супутніми послугами, пов`язаними з одержанням обслуговування, погашення кредиту та укладення договору про надання споживчого кредиту є послуги третіх осіб (реєстратора, нотаріуса, страховика тощо). Згідно із абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023 - кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Супутня послуга може надаватись, а плата за надання останньої може стягуватись, якщо споживач може її отримати поза межами споживчого кредитування.

Згідно з п.3.6 Правил надання інформації споживачу: Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь Банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Згідно ст. 18 Закону № 1023 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Так при розрахунку споживчого кредиту, банком нараховувались проценти за користування кредитом протягом усього календарного року (365 чи 366 днів), проте розмір відсотків ділився на 360, а не на 365 чи 366 днів. Таким оманливим шляхом Банк нараховував відсотки за користування кредитом у не високосних роках за ставкою, що округлено становить 12, 68% річних, а у високосних роках - 12, 71%.

Посилаючись на норми Цивільного Кодексу України, положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, та визнати недійсним Кредитний договір від 02 серпня 2013 року № 227/08-13 та Договір банківського рахунку від 02 серпня 2013 року № 3245-00.

Правом на відзив ПАТ «Банк «Київська Русь» не скористався, у визначений судом строк суду апеляційної інстанції не надав.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ДП «Автотрейдінг-Львів» укладено Договір № 48-Ш купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту від 22.07.2013 року. Відповідно до п. 3.3.2 цього договору вид розрахунків - безготівковий, оплата - 100% після укладення з банком-кредитором кредитного договору.

02 серпня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено Кредитний договір №227/08-13, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 62 980, 00 грн. строком з 02.08.2013 року по 01.08.2018 року на придбання транспортного засобу за договором купівлі-продажу № 48-Ш від 23.07.2013 р., а саме: Scoda Fabia, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, а позичальник зобов`язується погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, щомісячну фіксовану плату за користування кредитом та можливі штрафні санкції.

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору позичальник зобов`язується сплатити супутні послуги, які наведені в Додатку №1 та фіксовану плату за надання кредиту в розмірі 1, 69 % від суми кредиту. Процентна ставка по кредиту встановлена у розмірі 12, 5 % річних (п. 1.3. Кредитного договору). Щомісячна фіксована ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 0, 39 % від суми кредиту.

02 серпня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено Договір банківського рахунку №3245-00 в національній валюті.

Платіжним дорученням № 1 від 02.08.2013 року ОСОБА_1 проведено оплату у розмірі 32 980,00 грн. за автомобіль на користь ДП «Аатотрейдінг-Львів».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3. Правил).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Судом встановлено, що укладаючи кредитний договір, а у подальшому і договір банківського рахунку, сторони досягли згоди з усіх їх істотних умов. Договори укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору. При цьому розмір процентної ставки був зазначений у договорі (фіксована плата за надання кредиту в розмірі 1, 69 % від суми кредиту, процентна ставка по кредиту встановлена у розмірі 12, 5 % річних (п. 1.3. Кредитного договору) та щомісячна фіксована ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 0,39% від суми кредиту) та строк повернення грошових коштів.

Крім того, укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом календарний рік приймається за 360 днів (п. 5.3).

Підписавши вищезазначені оспорювані договори, отримавши кредити та використавши їх за цільовим призначенням, позивач ОСОБА_1 тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що також свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов договору.

Не можна погодитись і з твердженням позивача, що кредитний договір був укладений під впливом омани з боку банку, що у відповідності до правила ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що позивачем зроблено не було.

З наведених вище підстав не можна погодитись і з твердженням позивача про те, що банком неправомірно «нараховувались проценти за користування кредитом протягом усього календарного року (365 чи 366 днів), проте розмір відсотків ділився на 360, а не на 365 чи 366 днів». Дане твердження не є доказом ведення його в оману, та спростовується вищевикладеним.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та встановлення платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій.

Отже, матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо визнання кредитного договору недійсним є безпідставною.

Щодо вимоги визнати недійсним Договір банківського рахунку від 02.08.2013 року №3245-00, то суд першої інстанції вірно вказав, що позивачем не наведено жодних мотивів його незаконності та підстав визнання його недійсним, оскільки відповідно до умов даного Договору банк відкрив клієнту поточний рахунок та здійснював його розрахунково-касове обслуговування, тому і дана позовна вимога не підлягає до задоволення.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.