У Х В А Л А

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 303/3636/16-ц

провадження № 61-9402ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про припинення права на частку в спільному майні подружжя зі сплатою грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя. Після збільшення позовних вимог у листопаді 2017 року просив: визнати за ним право власності на 4/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності на 1/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2003 року між сторонами був укладений шлюб, який 8 липня 2013 року розірвано. У березні 2008 року за спільні кошти сторін було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої складала 23 400 грн. Титульним власником квартири значилась відповідач.

Для проведення ремонту в придбаній квартирі сторонами було отримано кредит у розмірі 16 192,56 доларів США, в зв`язку з чим квартира була передана в іпотеку. У липні 2008 року додатковою угодою до договору іпотеки було змінено суму кредитної лінії і така склала 36 693,50 доларів США.

Указана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, однак на день звернення до суду з цим позовом сторони не домовилися про порядок поділу нерухомого майна.

Вважає, що позаяк він сплатив значну суму власних коштів за кредитним договором (80% кредитної суми), то відповідно його частка у спільному майна подружжя складає 4/5 частини.

У березні 2017 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов, у якому просила: визнати квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частини квартири; визнати право власності на квартиру яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , у цілому за ОСОБА_2 ; стягнути з позивача за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом грошову компенсацію за 1/3 частини квартири в розмірі 95 566 грн.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 15 травня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, який 8 липня 2013 року розірвано. У період шлюбу, в інтересах сім`ї позивачем за зустрічним позовом було укладено договір купівлі-продажу квартири. Зазначає, що допомагала позивачеві за первісним позовом сплачувати кредити. Із січня 2013 року ОСОБА_1 проживає у квартирі, а вона змушена проживати разом зі своїми батьками.

Придбана квартира є спільною сумісною власністю сторін, однак спільне володіння і користування квартирою є неможливим, що є підставою для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні.

Оскільки ОСОБА_1 квартира оцінена у сумі 286 698 грн, то вона згідна сплатити компенсацію за 1/3 частини квартири в розмірі 95 566 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду віл 22 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року, первісний позов задоволено частково: здійснено поділ спільного майна подружжя шляхом виділу часток, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . У задоволені зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи первісний позов частково, суди виходили із того, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем за первісним позовом не надано, а відступлення від рівності часток квартири у бік зменшення частки ОСОБА_2 . призвело б до порушення прав і законних інтересів неповнолітньої доньки сторін.

Відмовляючи у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 суд виходив з того, що на підставі частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також згідно частини п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів в частині первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення судів залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав неповнолітньої дитини, оскільки в спірних правовідносинах мова йде про встановлення фактично вкладеної частки кожного з подружжя у спільне майно та з урахуванням цього визнання права власності на майно; суд не взяв до уваги, що крім права спільної сумісної власності подружжя на квартиру є ще боргові зобов`язання, які необхідно враховувати під час поділу майна подружжя, адже грошові кошти позичалися на поліпшення житлових умов спільної квартири; оскільки під час шлюбу сторонами було сплачено лише 13 085,93 доларів США, а вся решта сума заборгованості була погашена позивачем за первісним позовом, то останній правомірно претендує на 4/5 частини спільної квартири.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2003 року до 8 липня 2013 року, під час якого на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2008 року придбали квартиру по АДРЕСА_1 загальною площею - 66.40 кв. м. (житлова - 41.60 кв. м) вартістю 23400 грн.

21 травня 2008 року між ОСОБА_1 та «ПриватБанком» був укладений кредитний договір і додаткова угода від 16 липня 2008 року на суму 36693.50 доларів США терміном до 18 травня 2018 року, а з ОСОБА_3 - договір іпотеки та додаткова угода від 16 липня 2008 року, предметом яких стала вказана квартира.

Згідно з положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, вказаною нормою установлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у період шлюбу.

Належність квартири сторін до такого майна не оспорюється.

Відповідно до статті 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя (з Ѕ частини до 4/5 частини квартири) ґрунтуються на обставинах щодо погашення кредитних зобов`язань подружжя.

Однак, ці доводи не заслуговують на увагу.

Так, при поділі майна подружжя враховуються також борги останнього та правовідносини по зобов`язаннях, що виникли в інтересах сім`ї (стаття 65 СК України).

У випадку самостійного погашення боргу одним із подружжя за власні кошти він може вимагати компенсацію у другого з подружжя при розгляді спору про поділ майна подружжя або в самостійному порядку, заявивши вимогу про відшкодування витрат, понесених виконанням зобов`язань за договором, якщо отримані за цим договором кошти використані в інтересах сім`ї.

Тобто, наведені ОСОБА_1 доводи не можуть слугувати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя у розумінні положень статті 70 СК України, а вимога про компенсацію або відшкодування витрат ним не заявлялася.

Інші викладені в касаційній скарзі доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про припинення права на частку в спільному майні подружжя зі сплатою грошової компенсаціївідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

ф