ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2923/18
Провадження №2/477/287/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Семенової Л.М.,

з секретарем судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне ДЕПО Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 14.11.2018 року № 375-ОС, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО Миколаїв» регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 листопада 2018 року №375-ОС про його ОСОБА_2 звільнення; просить поновити його на роботі на посаді помічника машиніста тепловозу вказаного Виробничого підрозділу з 14.11.2018 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2018 року по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування цих вимог позивач вказує, що з 2004 року працює на посаді помічника машиніста тепловозу вказаного Виробничого підрозділу.

Наказом від 14.11.2018 року №375-ОС виконуючого обовязки начальника Виробничого підрозділу він був звільнений з даної посади за угодою сторін за п. 1 ст.36 КЗпП України. Підставою для такого звільнення послугувала його заява від 14.11.2018 року про звільнення, що складена ним під тиском начальника даного Виробничого підрозділу ОСОБА_4 Дана заява складена з порушенням приписів трудового законодавства, оскільки наміру звільнятися він не мав.

Так, 14 листопада 2018 року ОСОБА_4 примусово відібрав від нього заяву про звільнення, після чого позивач відразу прибув до виконуючого обовязки начальника Локомотивного ОСОБА_5 Е.І. та подав заяву від 14.11.2018 року, в якій просив його заяву про звільнення залишити без уваги, оскільки вона є недійсною, складена під тиском ОСОБА_4, і він не має наміру на звільнення.

Вказує, що згоди на звільнення за згодою сторін чи за власним бажанням ним фактично надано не було.

Вийшовши на роботу 15.11.2018 року його до виконання трудових обовязків не допустили.

З наказом про звільнення він ознайомлений не був, як і з нарахуваннями при звільненні належними до виплати коштів, не видано у день звільнення трудову книжку.

Посилаючись на незаконність звільнення, просить поновити його на роботі, та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, зокрема з 14.11.2018 року по день ухвалення судового рішення, розрахувавши середній заробіток відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого КМУ від 08.02.1995 року № 100, виходячи із його заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини в межах доводів позовної заяви. Просили про визнання незаконним наказу про звільнення від 14.11.2018 року та його скасування, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач - виробничий підрозділ служби локомотивного господарства "Локомотивне ДЕПО Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі Виробничий підрозділ) свого представника до суду не направив, про причину неявки не повідомив, відзив не надіслав, проте про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належно, у звязку з чим, відповідно до вимог ч.1 ст.233 ЦПК України, суд допустив розгляд справи за відсутності відповідача.

Стосовно показів свідка ОСОБА_6 про обставини складання ОСОБА_2 14.11.2018 року заяви про звільнення, то останні не можуть бути прийняті судом до уваги як безсторонні, адже зі слів самого свідка ОСОБА_6 ним подано аналогічний позов з аналогічних підстав до того ж відповідача, що перебуває в провадженні Ленінського районного суду м.Миколаєва, а отже вирішення даного спору безпосередньо стосується інтересів даного свідка.

Зі змісту наданих письмових доказів слідує, що позивач працював на посаді помічника машиніста тепловозу вказаного Виробничого підрозділу.

14 листопада 2018 року позивач написав заяву про його звільнення за згодою сторін (а.с. 11) та того ж дня було винесено оскаржуваний наказ №375-ОС про його звільнення відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за згодою сторін. Дані про ознайомлення ОСОБА_2 із вказаним наказом відсутні (а.с. 12).

В це же день, зокрема 14.11.2018 року, ОСОБА_2 подав заяву виконуючому обовязки начальника ДЕПО про відкликання своєї заяви про звільнення, яка складена ним під тиском начальника ОСОБА_7 без зазначення дати звільнення та дати її складання (а.с. 9).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 сума його доходу за вересень та жовтень 2018 року становить 31207 грн. 33 коп. (а.с. 13).

Щодо правових норм, які підлягають застосуванню до вказаних правовідносин, то відповідно до приписів ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є згода сторін.

Відповідно до розяснення, що міститься у пункті 8 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, звернуто увагу судів на те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Як слідує з заяви ОСОБА_2 на імя виконуючого обовязки начальника локомотивного ДЕПО Миколаїв - Олейникова, позивач склав заяву про його звільнення з посади помічника машиніста тепловозу за згодою сторін. Заява має підпис ОСОБА_2, проте не має дати її складання та не має зазначення дати, з якої ОСОБА_2 просить здійснити таке звільнення (а.с. 11).

З огляду на положення ст.36 КЗпП та з розяснень постанови Пленуму ВСУ, про які зазначено вище, обовязковими умовами звільнення за підстав п.1 ст. 36 КЗпП України є згода сторін (працівника та власника підприємства, чи уповноваженої особи) про звільнення працівника, з погодженням дати такого звільнення. Така згода сторін може виражатися шляхом подачі працівником заяви про звільнення із зазначенням дати такого звільнення та погодженням такого звільнення і дати звільнення (накладанням резолюції) власником підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

Відсутність погодженої дати, з якої сторони договору дійшли згоди про звільнення, не може вважатися звільненням, проведеним за згодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про прийняття наказу (розпорядження) №375-ОС від 14.11.2018 року в. о. начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «локомотивне депо Миколаїв» ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_2 14.11.2018 року з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України, що здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема порушенням умов звільнення за згодою сторін, що є підставою для його скасування і поновлення позивача на роботі.

Ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці» і постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати шляхом множення середньої заробітної плати за два місяця, що передували дню звільнення на кількість днів вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Натомість з наданих суду письмових доказів неможливо встановити середньоденний розмір заробітної плати позивача, що був би розрахований відповідно до вимог вище вказаного Порядку, адже відсутні дані про кількість відпрацьованих ОСОБА_2 в останні два місяці (що передували звільненню) днів.

Надані стороною позивача довідки про середню заробітну плату (дохід) визначені для інших категорій виплат та розраховані, виходячи з ділення заробітку на кількість календарних, а не фактично відпрацьованих днів, а тому вказані дані не можуть бути застосовані судом при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якого передбачений саме п. 5, п. 8 розділу ІV вище вказаного Порядку КМУ.

Окрім того, вируючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог саме до Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне ДЕПО Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" , суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2ст.48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як зазначено у ч.3 ст.95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до ч.ч.3,4ст.64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Відповідно до Постанови КМУ №200 від 25.06.2014 р. «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на базі державної адміністрації публічного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття» утворено ПАТ «Українська залізниця», до складу якого увійшла «Одеська залізниця».

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що новостворена юридична особа ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником ДП «Одеська залізниця». При цьому ПАТ «Українська залізниця» має регіональну філію «Одеська залізниця», , у складі якої діє вище вказаний Виробничий підрозділ (а.с. 17, 29-67).

Таким чином, філія - «Одеська залізниця» є відокремленим структурним підрозділом ПАТ «Українська залізниця» без статусу юридичної особи, який здійснює від імені та в інтересах ПАТ «Українська залізниця» певну діяльність на певній території, а також має право від імені ПАТ «Українська залізниця» вчиняти окремі процесуальні дії, однак не може виступати стороною у спорі та самостійно не несе відповідальності за власними зобов'язаннями. За зобовязаннями філії - «Одеська залізниця» несе відповідальність юридична особа - ПАТ «Українська залізниця», натомість остання позивачем залучена до участі у справі в якості відповідача не була, не зважаючи на те, що до початку розгляду справи по суті судом звернуто увагу позивача та його представника на те, що даний позов подано не до юридичної особи.

Відповідно до норм Цивільного процесуального закону, цивільний позов може бути подано, в тому числі до суду за місцем розташування філії чи підрозділу юридичної особи, якщо спір виник з їх діяльності (ч.7 ст.28 ЦПК), однак вказане правило не замінює сторін у цивільному провадженні (ст. 48 ЦПК).

Згідно вимог ч.1 та ч.2 ст. 51 ЦПК України залучення співвідповідача чи заміна відповідача можлива лише за клопотанням позивача.

Враховуючи, що позивач наполягав на своїх вимогах до вище вказаного Виробничого підрозділу як єдиного відповідача, судом здійснено розгляд справи в межах заявлених позовних вимог (ст.13 ЦПК), в тому числі і в межах кола визначених позивачем сторін.

Виходячи з положень ч.2 ст.48 ЦПК України, ч.3 ст.95 ЦК України, суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до вищевказаного Виробничого підрозділу відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виробничого підрозділу служби локомотивного господарства "Локомотивне ДЕПО Миколаїв" регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 14.11.2018 року № 375-ОС, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова