Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2613/14-ц
Провадження № 4-с/553/10/2019
У Х В А Л А

Іменем України

10.05.2019м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави

у складі: головуючого-судді Тимчука Р.І.,

при секретарі Лунич Ю.Г.,

за участю представника скаржника адвоката Божко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,-

В С Т А Н О В И В :

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Просив суд визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Є.В. при здійсненні примусового виконання виконавчого провадження № 51548161 з примусового виконання виконавчого листа № 553/2613/14-ц виданого 12.01.2016 року Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за користування коштами, розміщеними згідно договору заощадження № SAMDN8000 Вклад «Депозит VIP» від 29.11.2012 за період з 04 червня 2013 р. по 27 липня 2015 р. включно в сумі 35395,90 грн. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України вжити та виконати усі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчого провадження № 51548161.

У подальшому, 18.12.2018 року ОСОБА_1 уточнив, заявлені вимоги скарги та просив суд визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Є.В. при здійсненні примусового виконання виконавчого провадження № 51548161 з примусового виконання виконавчого листа № 553/2613/14-ц виданого 12.01.2016 року Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за користування коштами, розміщеними згідно договору про заощадження № SAMDN08000 Вклад «Депозит VIP» від 29.11.2012 року за період з 04 червня 2013 р. по 27 липня 2015 р. включно в сумі 35395,90 грн., у період з березня 2018 року по 09.11.2018 року.

В обґрунтування вимог скарги ОСОБА_1 зазначив, що на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Є.В. від 05.03.2018 року прийнято виконавче провадження № 51548161 з примусового виконання вищевказаного документу.

У період з 05.03.2018 року по 01.11.2018 у межах виконавчого провадження безпідставно не проводилося жодних виконавчих дій, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження» , а саме: ст.ст. 1, 3, 18, 19, порушення вимог Цивільно-процесуального кодексу України та Конституції України , норм міжнародного права щодо ефективного судового захисту та доступу до правосуддя, тому він змушений був звернутися до суду зі скаргою.

Від представника скаржника адвоката Божко Т.Б. надійшла заява про розгляд скарги без її участі, вимоги скарги підтримала в повному обсязі.

Представник суб`єкта оскарження Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України та старший державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України Башілов В.О. у судове засідання не з`явилися, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь скаржника ОСОБА_1 стягнуто 3% річних за користування коштами, розміщеними згідно договору про заощадження № SAMDN08000 Вклад «Депозит VIP» від 29.11.2012 року за період з 04 червня 2013 р. по 27 липня 2015 р. включно в сумі 35395,90 грн

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 03.12.2015 року залишено без змін.

Тобто, рішення суду підлягало до виконання, у зв`язку з чим, 12.01.2016 року Ленінським районним судом м. Полтави видано виконавчий лист № 553/2613/14ц. Який перебував на виконанні у Київському ВДВС Полтавського МУЮ, Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Жовтневому ВДВС у місті Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області та у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України .

На підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича від 05.03.2018 року прийнято виконавче провадження № 51548161 з примусового виконання вищевказаного документу.

Тобто, в період з 05.03.2018 року по 01.11.2018 року не проводилося жодних виконавчих дій по виконавчому провадженню № 51548161. Бабича ОСОБА_2 не повідомляли про хід виконання виконавчого провадження. У реєстрі виконавчих проваджень була відсутня будь-яка інформація.

01.11.2018 року виконавче провадження №51548161 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 56010919 (копію постанови про приєднання виконавчого провадження до зведеного стягувачу не направляли), а 09.11.2018 року стягувачу ОСОБА_1 надійшли на рахунок кошти, визначені рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2015 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.4 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 13 Конвенції Про захист прав та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права

та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того ст. 14 Конвенції визначає, що Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні ЄСПЛ по справі "ОСОБА_3 проти України" (Заява N 40450/04), надано наступні висновки: п. 51. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6 (995004), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін …. . Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (980075 ). П. 54. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції ( 995004 ). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у спр. "Сокур проти України" (№29439/02, від 26.04.2005р), і у спр. "Крищук проти України" (N1811/06, від 19.02.2009року).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича, у скаржника ОСОБА_1 втрачалась надія на реальність виконання рішення суду у зв`язку з чим він змушений був звертатися із заявами та скаргами до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Ленінського районного суду м. Полтави. Лише після звернення до них, кошти були стягнуті і виконавче провадження було закрито у зв`язку з виконанням рішення суду.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 19, 56 Конституції , України, ст. ст.1,3,18,19 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 124 Конституції України, ст.ст. 13,14 Конвенції Про захист прав та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, -

ВИРІШИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича при здійсненні примусового виконання виконавчого провадження № 51548161 з примусового виконання виконавчого листа № 553/2613/14-ц, виданого 12.01.2016 року Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за користування коштами, розміщеними згідно договору про заощадження № SAMDN08000 Вклад «Депозит VIP» від 29.11.2012 року за період з 04 червня 2013р. по 27 липня 2015 р. включно в сумі 35395,90 грн., у період з березня 2018 року по 09.11.2018 року.

Ухвала може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний термін з дня її проголошення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Р. І. Тимчук