_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/684/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

04 жовтня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, вимоги якого в подальшому було уточнено, та просила ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А» загальною площею 242,8 кв. м., житловою площею 78,3 кв. м., розташованого на земельній ділянці площею 0,0125 га (кадастровий НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її, ОСОБА_1 , і ОСОБА_4 житловий будинок літ. «В» загальною площею 34.4 кв. м., житловою площею 17,8 кв. м., гараж літ. «Г», навіс літ. «в2», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0.0274 га (кадастровий № НОМЕР_1 : НОМЕР_2 ) та встановити, що її частка у цьому майні становить Ѕ частину. Визнати за нею, ОСОБА_1 , право постійного користування Ѕ частиною земельної ділянки площею 0.0125 га (кадастровий НОМЕР_1 ), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ частиною земельної ділянки площею 0.0274 кв. м. (кадастровий НОМЕР_1), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без зміни їх цільового призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Стягнути з ОСОБА_4 на її користь понесені в справі судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого народились діти. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак, вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 22.10.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання.

Одночасно з подачею позову позивач звернулась до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року вказане клопотання позивача ОСОБА_1 було задоволено частково.

У судовому засіданні, яке відбулось 07 грудня 2018 року, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулись до суду з клопотанням, в якому просили прийняти до провадження позовну заяву в порядку ст.. 49 ЦПК України в редакції від 04 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 07 грудня 2018 року прийнято до провадження суду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , відзив ОСОБА_4 на позовну заяву залишено без розгляду та одночасно закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

21 лютого 2019 року до канцелярії суду надійшов позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення коштів. У позовній заяві ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на її користь 7500 дол. США з кожного. При цьому в обґрунтування даного позову посилається на те, що будівництво спірного одноповерхового будинку ОСОБА_4 здійснював за кошти, які були запозичені у неї в розмірі 15 000 доларів США.

Ухвалою суду від 01 березня 2019 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні свої вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову в частині житлового будинку "В" та земельної ділянки площею 0,0125 га.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в період з 04 жовтня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2016 року, справа № 520/17335/15-ц, було розірвано.

В період даного шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 .

Під час перебування в шлюбі сторонами на земельній ділянці площею 0,0266 га по АДРЕСА_1 , що знаходиться у постійному користуванні, був побудований житловий будинок з гаражем, встановлено огородження і проведено роботи з мостіння території домоволодіння.

30 серпня 2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння НОМЕР_5 (а.с.30).

Як вбачається з вказаного свідоцтва, домоволодіння по АДРЕСА_1 в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 242,8 кв. м., житловою площею 78,3 кв. м., гаражу літ. «Б», відображених в технічному паспорті від 12 серпня 2002 року.

На підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння НОМЕР_5 від 30 серпня 2002 року ОМБТІ та РОН 18 лютого 2003 року здійснило реєстрацію права власності на вказане вище домоволодіння за відповідачем ОСОБА_4 , що вбачається із запису, проставленого ОМБТІ та РОН за зворотній стороні цього свідоцтва

Земельна ділянка площею 0,0266 га по АДРЕСА_1 надана у постійне користування ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель рішенням виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 286 від 31 травня 1997 року.

На підставі цього рішення на ім`я ОСОБА_4 виконкомом Одеської міської Ради народних депутатів 03 грудня 1997 року видано державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 110.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 03 грудня 1997 року земельна ділянка площею 0,0266 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , складається з двох частин (двох земельних ділянок), площі яких становлять 0,0125 га і 0,0141 га

Згідно з викопіюванням з індексного кадастрового плану м. Одеси, виданим земельно - кадастровим бюро м. Одеси, до кадастрової бази 19.03.2000 року введено інформацію, відповідно до якої двом частинам земельної ділянки по АДРЕСА_1 присвоєно різні кадастрові номери: земельній ділянці № 1 площею 0,0125 га (125 кв. м.) присвоєно кадастровий НОМЕР_1 ; земельній ділянці № 2, площа якої вказана 0,0274 га (274 кв. м.), присвоєно кадастровий НОМЕР_6 .

Площа другої частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 , право постійного користування якою посвідчується державним актом на право постійного користування землею від 03 грудня 1997 року, виданим на ім`я ОСОБА_4 , таким чином, збільшена на 133 кв.м. або на 0,0133 га.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 28 КпШС України передбачалось, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя визнаються рівними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

За нормою ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Згідно викладених положень закону житловий будинок літ. «А» з гаражем літ. «Б» по АДРЕСА_1 має правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що за своїми технічними характеристиками житловий будинок літ. «А» загальною площею 242,8 кв. м., житловою площею 78,3 кв. м. по АДРЕСА_1 не може бути поділений в натурі, що вбачається з технічного паспорту, за позивачем має бути визнано право власності на Ѕ ідеальну частку цього житлового будинку, Ѕ частку встановленого огородження і Ѕ частку мостіння території домоволодіння.

Також судом встановлено, що під час шлюбу сторонами був реконструйований гараж літ. «Б» по АДРЕСА_1 , в результаті чого замість гаражу «Б» збудований одноповерховий житловий будинок загальною площею 34,4 кв. м., житловою площею 17,8 кв. м. Також на території домоволодіння по АДРЕСА_1 побудовані гараж і навіс.

Як вбачається з копії технічного паспорта на садибний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 27 травня 2010 року, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН», житловий будинок загальною площею 34,4 кв. м., житловою площею 17,8 кв. м. відображено під літ. «В», гараж - під літ. «Г», навіс - під літ. «в2».

Перелічені об`єкти будівництва (новостворене майно) введені в експлуатацію 08 червня 2012 p., що підтверджується декларацією про готовність об`єкта будівництва до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 8 червня 2012 р. за№ ОДІ .

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 836 від 08 листопада 2012 року, адресу житлового будинку літ. «В» загальною площею 34,4 кв. м. житловою площею 17,8 кв. м. з гаражем літ. «Г» та навісом літ. «в2», розташованого на земельній ділянці площею 0,0274 (274 кв. м.) га по АДРЕСА_1 , змінено на адресу: АДРЕСА_1 . Також цим розпорядженням гр. ОСОБА_4 запропоновано оформити право власності на вказане новостворене майно у встановленому порядку.

Будинку під літ. «А», розташованому на земельній ділянці площею 0,0125 га (125 кв. м.) по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП «Право» від 22 листопада 2010 р. № 330136/2.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

За нормою ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до викладеної Верховним Судом України в постановах від 18 листопада 2015 року в справі №6-388цс15 та від 27 травня 2015 року в справі №6-159цс15 правової позиції, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Новостворене майно може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і поділено між ним.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що житловий будинок під літ. «В» загальною площею 34,4 кв. м., житловою 17,8 кв. м. з гаражем літ. «Г» і навісом «в2», відображений у в технічному паспорті від 27 травня 2010 року, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН», як майно, яке має 100% готовність і введене в експлуатацію, може бути визнано в судовому порядку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому ідеальна частка позивача становить 1/2 частину.

Статтею 30 ЗК України 1992 року встановлювалось, що при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку, відповідно, виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України 2001 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України встановлено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

За правилом, встановленим ч.І ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На підставі зазначених положень підлягає визнанню за позивачем право постійного користування 1/2 частиною земельної ділянки № 1 площею 0,0125 га (кадастровий НОМЕР_1 ) по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок літ. «А» загальною площею 242,8 кв. м., житловою площею 78,3 кв. м., та Ѕ частиною земельної ділянки № 2 площею 0,0274 га (кадастровий № НОМЕР_6 ) по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок під літ. «В» загальною площею 34,4 кв. м., житловою 17,8 кв. м. з гаражем літ. «Г» і навісом літ. «в2».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 року в справі № 686/9580/16-ц.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності

Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя та доказів згоди компенсації будь-якого з них.

Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо того, що житловий будинок "В" загальною площею 34,4 кв.м., гараж літ. "Г", навіс літ. "в2" збудовані за особисті кошти ОСОБА_4 та його батька ОСОБА_8 і є особистою приватною власністю відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим суд їх відхиляє.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68-69, ч.1 ст.70,71, ст. 110 -112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права користування земельною ділянкою - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А» загальною площею 242,8 кв. м., житловою площею 78,3 кв. м., розташованого на земельній ділянці площею 0,0125 га (кадастровий НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1).

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_4 житловий будинок літ. «В» загальною площею 34.4 кв. м., житловою площею 17,8 кв. м., гараж літ. «Г», навіс літ. «в2», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0.0274 га (кадастровий № НОМЕР_1 : НОМЕР_2 ) та встановити, що частка ОСОБА_1 у цьому майні становить Ѕ частину.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 право постійного користування &#189; частиною земельної ділянки площею 0,0125 га (кадастровий НОМЕР_1 ) розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ частиною земельної ділянки площею 0, 0274 га (кадастровий № НОМЕР_2 ), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 без зміни їх цільового призначення - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_11 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 понесені в справі судові витрати у розмірі 9504,8 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 13 травня 2019 року