Справа № 466/2072/17 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/98/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача - Виконавчого комітету Львівськї міської ради - Балюєва С.В., третьої особи ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_13, позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_14,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Виконавчого комітету Львівської міської ради та представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення,-

в с т а н о в и л а:

21.03.2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 96 від 10.20.2017 року «Про надання дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 житлову квартиру на надання її черговику міської ради».

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.20.2017 року порушено його права та інтереси, а також правила черговості надання житла. Пояснив, що зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, площею 15, 6 кв.м., кухні, загальною площею 24,1 кв.м. Поруч з цією квартирою знаходиться колишня квартира 4а, яка у 70-75 років надавалась його рідному дядькові для покращення житлових умов і яка фактично була частиною квартири 4, у якій він на даний час проживає. На початку березня 2015 року позивач вперше звернувся у Департамент житлового господарства Львівської міської ради з проханням відновити дію рішення, яким кв. 4 а приєднувалась до кв. 4 та покращити житлові умови, надавши приміщення колишньої кв. 4 а. Йому була надана відповідь із Шевченківської районної адміністрації, що для вирішення питання надання цього приміщення під розширення квартири необхідна згода управління комунальної власності ЛМР та рішення міжвідомчої комісії департаменту житлового господарства та інфраструктури. З 09 червня 2015 року позивач перебуває на загальній черзі для отримання житла для покращення житлових умов під № 25142 , а з 29.04.16 року - в списку для першочерговиків № 6652, так як є інвалідом ІІІ групи з дитинства. Повний діагноз: органічні розлади психіки та поведінки внаслідок епілепсії з наростаючим психорганічним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням і змінами особистості по апі-питу, зі стійкою вираженою тривалою соціально-побутовою і трудовою дезадаптацією, помірно вираженим стійким обмеженням життєдіяльності.

Разом з ним у квартирі зареєстрована та проживає його мати та малолітня донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має діагноз початкової стадії епілепсії фебрильні судоми, епілептичні приступи, астматичний бронхіт.

Позивачем та його матір`ю починаючи з 2015 року вчинялись дії з метою надання позивачу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 для покращення житлових умов. Мати позивача неодноразово була присутня на засіданнях міжвідомчої комісії, доносила документи на вимоги. Таким чином, їм дали зрозуміти, що кв. 4а буде закріплена за позивачем для покращення житлових умов. Однак, з листа від 17.02.2017 року від дізнався про рішення виконавчого комітету ЛМР № 96 від 10.02.2017 року про надання дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху у АДРЕСА_1 житлову квартиру та надання їй черговику міської ради ОСОБА_1 , який перебуває у загальній черзі № 22211 . Рішення виконавчого комітету ЛМР вважає незаконним, тому звернувся до суду з проханням його скасувати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 96 від 10.02.2017 р. «Про надання дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 квартиру та надання її черговику міської ради».

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року оскаржив представник виконавчого комітету Львівської міської ради - Балюєв С . В., подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що вважає рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки при його постановленні суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Вважає недоречним застосовувати у рішенні суду вимоги до нежитлових приміщень на основі норм житлового кодексу та черговості перебування на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, як обов`язкових.

Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні не обґрунтував, яким чином виконавчий комітет порушив права та інтереси позивача приймаючи оскаржуване рішення від 10.02.2017 року № 96, та не навів підстав для відмови у розгляді заяви ОСОБА_7 Також зазначає, що скасовуючи рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, суд залишив поза увагою наказ департаменту житлового господарства та інфраструктури від 30.12.2016 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень першого поверху (заг. пл. 42,3 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 під квартиру» та рекомендацію громадської комісії з житлових питань при виконкомі (витяг з протоколу від 29.11.2016 р. № 10). Зазначений наказ та рекомендація громадської комісії є чинними та не скасованим, і вони були підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Львівської міської ради.

Вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет Львівської міської ради діяв у спосіб та у межах, які передбачені чинним законодавством України, оскільки розпорядився майном, що належить їй на праві комунальної власності.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Також рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням, оскільки судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом порушено та неправильно застосовано норм матеріального і процесуального права. Вказує, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 96 від 10.02.2017 року виконано повністю.

Звертає увагу, що вступ в законну силу рішення суду першої інстанції потягне за собою порушення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім того, зазначає, що оскільки у позивача відсутні права на житлові приміщення першого поверху у будинку АДРЕСА_1 , то відповідно і відсутні підстави для їх захисту в порядку цивільного чи іншого судочинства, тому вважає, що прийняття відповідачем спірного рішення за № 96 від 10.02.2017 року не мало наслідком порушення будь-яких прав позивача.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Судовий збір у розмірі 960, 00 грн. стягнути з позивача.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що вважає рішення законним, гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, оскільки суддя першої інстанції повно та всебічно з`ясувала обставини справи, надала належну оцінку доказам долученим до матеріалів справи сторонами, ухвалила рішення, яке відповідає нормам матеріального права та цивільного судочинства відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі».

Вважає, що Департамент житлового господарства та інфраструктури не мав повноважень без згоди Управління комунальної власності надавати дозвіл на реконструкцію нежитлових приміщень, змінювати статус приміщення, а мав взяти до уваги пропозиції Управління комунальної власності, однак не зробив цього.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 звернувся із заявою (11.01.2017 року), про надання йому квартири після засідання комісії (яке відбулося 29.11.2016 року) та затвердження протоколу засідання наказом Департаменту (30.12.2016 р.). Також вказує, що ОСОБА_1 просив надати йому квартиру № 6 , якої не існує, що підтверджує факт, що засідання комісії з житлових питань, наказ директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури і рішення виконавчого комітету ЛМР №96 від 10.02.2017 року було прийнято з порушенням чинного законодавства.

Просить апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року - без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав позивача на належний, своєчасний, неупереджений розгляд по суті його заяв та звернень стосовно покращення житлових умов шляхом надання нежитлового приміщення АДРЕСА_1 для переобладнання їх під житло. При цьому не було враховано право особи на участь у процесі прийняття рішення щодо його заяв та звернень. Своє рішення суд мотивував тим, що позивач звертаючись у відповідні департаменти та управління Львівської міської ради та подаючи необхідні документи, очікував на прийняття уповноваженим органом - виконавчим комітетом Львівської міської ради, до компетенції якого входить управління майном, що належить до комунальної власності міста, рішення по суті порушеного ним питання про надання нежитлового приміщення. Оцінюючи надані позивачем докази суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується. .

Правилами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до п. ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України.

Згідно ст. 30 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, серед іншого, належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи з дитинства. Даний факт стверджується рядом медичних довідок, що долучені до матеріалів справи (а.с.11-13).

З 09 червня 2015 року позивач перебуває на загальній черзі для отримання житла для покращення житлових умов під № 25142 , а з 29.04.2016 року перебував в списку для першочерговиків № 6652 (хронічне захворювання - епілепсія), згідно довідки форми № 3 не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сім`ї.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки слідує, що позивач проживає разом з матір`ю, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донькою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківської районної адміністрації щодо надання вільного нежитлового приміщення АДРЕСА_1 для покращення житлових умов. На це звернення він отримав відповідь Шевченківської районної адміністрації від 26.03.2015 року, що для вирішення питання надання цього приміщення під розширення квартири необхідна згода управління комунальної власності ЛМР та відповідне рішення міжвідомчої комісії департаменту житлового господарства та інфраструктури.

Після цього ОСОБА_2 із заявами про надання йому вказаного нежитлового приміщення для покращення житлових умов неодноразово звертався в Департамент житлового-господарства та інфаструктури ЛМР, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР.

23 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримав відповідь щодо заяви № 3-Л-38392 від 16.12.2015 року, що звернення стосовно надання нежитлового приміщення скероване в управління комунальної власності для надання пропозицій.

19 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримав відповідь на заяву № 3-Л-38392 від 16.12.2015 року від Управління комунальної власності, якою повідомлялось, що буде засідати комісія з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади та постійна комісія житлової політики, на яких буде розглядатись його заява.

У відповіді Управління комунальної власності на адресу ОСОБА_2 від 03 червня 2016 року зазначено, що питання надання згаданого нежитлового приміщення в оренду розглядалося на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова (протокол № 10 від 25.05.2016 року) та прийнято рішення скерувати матеріали на постійну комісію житлової політики для надання висновків щодо можливості переведення нежитлового приміщення під житло за адресою АДРЕСА_1 .

У протоколі від 25.05.2016 р. № 10 засідання МВК вказано, що заявником є ОСОБА_2 , це приміщення використовується мешканцями квартири № 4 (сім`єю ОСОБА_2).

Листом від 12 вересня 2016 року в.о. директора департаменту житлового господарства та інфраструктури повідомлено ОСОБА_2 що його звернення від 16.12.2015 року щодо покращення житлових умов шляхом надання нежитлового приміщення АДРЕСА_1 скеровано на розгляд в управління комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР і про результати цього звернення його буде повідомлено до 12.10.2016 року.

З рішення міжвідомчої комісії при виконкомі від 22.07.2016 р. (протокол № 5 п. 2) вбачається, що технічно можливо здійснити реконструкцію нежитлових приміщень (заг.площ. 423 кв.м) в будинку АДРЕСА_1 .

У листі Управління комунальної власності від 10 жовтня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 на його звернення від 29.08.2016 року зазначається, що 21.09.2016 року комісія з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова, розглянула лист департаменту житлового господарства та інфраструктури від 12.09.2016 року і не заперечує щодо переобладнання під житло нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .

З пояснень позивача, на вказаних засіданнях були присутня мати ОСОБА_2

Згідно актів обстеження нежитлове приміщення використовувалося мешканцями квартири № 4 ( сім`єю ОСОБА_2).

У листі Управління комунальної власності від 05 жовтня 2016 року на адресу департаменту житлового господарства та інфраструктури вказано, що 21.09.2016 року комісія з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова, розглянула листи департаменту житлового господарства та інфраструктури від 08.06.2016 року та від 12.09.2016 року, якими підтверджено можливість реконструкції нежитлових приміщень першого поверху площею 42, 3 кв.м. на АДРЕСА_1 під житлові квартири, і не заперечує щодо переобладнання під житло нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2016 року третя особа ОСОБА_1 подав заяву до департаменту житлового господарства та інфраструктури з проханням надати для його сім`ї нежитлове приміщень першого поверху в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 42, 3 кв.м. з подальшим переведенням його у житлове приміщення.

З повідомлення департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 01 листопада 2017 року за № 2501-3565 вбачається, що ОСОБА_1 - черговик Львівської міської ради з 2007 року. Його сім`я проживає у квартирі, що складається з однієї кімнати (житлова площа, 12, 6 кв.м. без кухні, з комунальними вигодами, де всього проживає та зареєстровано 8 осіб).

Також судом встановлено, що громадська комісія з житлових питань при виконкомі на засіданні 29.11.2016 року розглянула заяву ОСОБА_1 та вирішила погодити надання йому нежитлових приміщень першого поверху в АДРЕСА_1 (заг. пл. 42, 3 кв .м.) з подальшим переведенням його у житлове приміщення; переобладнання здійснити за кошти заявника (витяг з протоколу № 10 від 29.11.2016 року).

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 30.12.2016 року затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень першого поверху (заг. пл. 42, 3 кв.м.) в будинку АДРЕСА_1 під квартиру та рекомендацію громадської комісії з житлових питань при виконкомі.

Рішенням виконавчого комітету ЛМР № 96 від 10.02.2017 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.01.2017 року, враховуючи рекомендації громадської комісії з житлових питань при виконкомі від 29.11.2016 року, наказ директора департаменту житлового господарства та інфраструктури № 920 від 30.12.2016 року, дозволено ОСОБА_1 здійснити реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху в АДРЕСА_1 .пл. 42,3 кв.м) під житлову квартиру № 6 загальною площею 42,3 кв.м згідно ескізного проекту.

Цим же рішенням у п. 2 зобов`язано ОСОБА_1 здійснити ряд дій, після виконання яких надати нежитловим приміщенням статус житлової квартири та присвоїти квартирі № 6 . Вирішено надати квартиру ОСОБА_1 як черговику ЛМР та видати йому ордер.

Тобто, виконавчий комітет Львівської міської ради при прийнятті рішення № 96 від 10.02.2017 року «Про надання дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 житлову квартиру та надати її черговику міської ради» розпорядився нежитловим приміщенням - комунальним майном органу місцевого самоврядування згідно з вимогами чинного законодавства.

05 лютого 2018 року погоджено Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

05 березня 2018 року ОСОБА_1 видано ордер № 0004678 на сім`ю з 4 чоловік на право заняття житлового приміщення житловою площею 23,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував того факту, що позивачем не було надано суду доказів щодо оскарження рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 96 від 10.02.2017 року в частині порушення процедури прийняття.

Необхідно також звернути увагу на ту обставину, що відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 2, ст. 4 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Матеріали справи не містять доказів порушення права позивача ОСОБА_2 проведенням третьою особою ОСОБА_1 реконструкції нежитлового приміщення під житлову квартиру з метою подальшого використання в якості житлової квартири, наданої з метою тимчасового поліпшення житлових умов без зняття з квартирного обліку, на якому ОСОБА_1 значиться з 2007 року за № 22211 та на кооперативному обліку з 2007 року № 15790 .

Як зазначалось вище, позивач перебуває на загальній черзі для отримання житла для покращення житлових умов з 09 червня 2015 року під № 25142, а з 29.04.16 року в списку для першочерговиків № 6652 (хронічне захворювання - епілепсія), згідно довідки форми № 3 не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сім`ї.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 43 ЖК Української РСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).Водночас якщо людину із загальної черги беруть на пільгову чергу, то черговість визначають з часу обліку на пільговій, а не на загальній черзі.

Згідно ст. 45 ЖК Української РСР у першу чергу жилі приміщення надаються потребуючим поліпшення житлових умов: зокрема, особам, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, перелічених у списку захворювань, затверджуваному в установленому законодавством Союзу РСР порядку. Перелік зазначених захворювань затверджено у додатку 1 до Наказу МЗ УССР від 08.02.85 № 52.

Однак, з листа управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради за № 2501-1842 від 18 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 згідно представленої копії медичного заключення від 11 березня 2016 року №1/2, виданого 1-шою міською клінічною лікарнею ім. князя Лева, не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї, правом на першочергове надання житла не користується.

Звертаючись до суду з указаним вище позовом, позивач, як підставу зазначав, що він має переважне право на отримання житлового приміщення за пільговою чергою, оскільки хворіє на хронічне захворювання - епілепсію та не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сім`ї.

Проте, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 337 від 15.06.2018 року ОСОБА_2 виключено з пільгового списку для першочергового надання житла.

В той же час, з рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова за № 158 від 11 квітня 1989 року вбачається, що: квартири № 3, 4, 4а, 5 на АДРЕСА_1 розташовані в одноповерховому цегляному будинку ; квартира 4 складається з однієї кімнати пл. 15, 25 кв.м., кухні пл. 7, 8 кв.м. та веранди пл. 7,2 кв.м., проживає сім`я ОСОБА_11 з 5 осіб; квартира 4 а складається з однієї кімнати пл. 23, 4 кв.м., кухні пл. 17, 0 кв.м. та тамбура пл. 6, 2 кв.м., проживає сім`я ОСОБА_12 з 3 осіб (вона, дочка, мати); рішенням міжвідомчої комісії (протокол № 17 параграф 22 від 07.09.1988 року) квартири № 3, 4, 4а , 5 на АДРЕСА_1 визнані такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам і є непридатними до проживання.

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів за № 810, від 26.06.1991 року нежилі приміщення по АДРЕСА_1/4а було передано в оренду кооперативу по благоустрою «Фасад».

Відповідно до листа управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 07 травня 2019 року за № 4-2501-522 питання про закріплення за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) нежитлового приміщення першого поверху в АДРЕСА_1 (заг.пл. 42,3 кв.м) на розгляд громадської комісії з житлових питань на виконкомі не виносилось.

Відповідно до статті 54 ЖК України якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34 ЖК України), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку.

Таким чином, за змістом вказаної правової норми законодавцем передбачено можливість передачі наймачеві суміжного приміщення для приєднання звільненого неізольованого чи ізольованого жилого приміщення лише у випадку, якщо таке приміщення звільнилось в цій же квартирі, в якій проживає два або більше наймачів, а не в будь якій іншій суміжній квартирі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що виконавчий комітет Львівської міської ради при прийнятті рішення №№96 від 10.02.2017 року «Про надання дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_1 квартиру та надати її черговику міської ради» розпорядився нежитловим приміщенням - комунальним майном органу місцевого самоврядування, що не є тотожним житловому приміщенню. Тому застосовувати вимоги до нежитлових приміщень на основі норм житлового законодавства та черговість перебування на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов як обов`язкових, на думку колегії суддів, є невірним.

Крім того позивачем не надано, а судом не здобуто жодного доказу про те, що квартира № 4 і квартира № 4а в будинку по АДРЕСА_1 були цілісним житловим приміщенням.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №96 від 10.02.2017 року не забезпечує реального захисту порушеного права та не призведе до поновлення його прав, які він вважає порушеними внаслідок прийняття оспорюваного рішення. Окрім того, колегія суддів, з урахуванням Наказу № 337 від 15.06.2018 року дійшла висновку, що у позивача на час винесення оспорюваного рішення не виникло право на житло у визначеному законом порядку, а тому у останнього відсутнє право, яке підлягає захисту.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення виконкому - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.