МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/2330/15 Категорія 5
Провадження №22-ц/812/612/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року, постановлене під головуванням судді Губницького Д.Г. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про припинення права власності на частку,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, який в лютому 2017 року уточнила та в якому посилалась на те, що 21 листопада 1995 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (нині - ОСОБА_8 ) - була приватизована квартира АДРЕСА_1 . Дане Свідоцтво було зареєстровано в ММБТІ 06.06.2007 року. Вищевказана квартира була передана у спільну сумісну власність вищеперерахованим особам, тобто без визначення часток у володінні квартирою. Спірна квартира складається з однієї житлової кімнати та має житлову площу 19,1 кв.м. і загальну площу - 42,4 кв.м. Зазначеною квартирою користуються відповідачі. Також позивачка зазначала, що протягом останніх років вона проживала в цивільному шлюбі з ОСОБА_6 , який раптово помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 08.12.2009 року ОСОБА_6 склав на її ім`я заповіт. Після його смерті вона у встановлені законом терміни прийняла спадщину та в квітні 2011 року звернулася до нотаріальних органів для оформлення прав спадкоємця після смерті чоловіка, але їй було відмовлено у видачі відповідних документів на підставі відсутності у неї оригіналів правовстановлюючих документів на приватизовану квартиру, а також на підставі того, що спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , тобто спадкодавець не мав на день смерті ідеальну частку у володінні квартирою. Також, позивачка посилалась на те, що документи на квартиру знаходяться у ОСОБА_9 і остання в категоричній формі відмовила їй у їх видачі. В подальшому, згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року було задоволено її позов та визначено, що частки у спільній сумісній власності, а саме квартирі АДРЕСА_1 є рівними, по 1/3 частини у володінні ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і ОСОБА_10 . Також, судом було визнано право власності за нею, ОСОБА_11 , на 1/3 частину вищевказаної квартири. На даний час вона забезпечена іншим житлом, має у володінні частину квартири в м. Миколаєві і не планує користуватися і зберігати своє право власності в спірній квартирі, якою користуються відповідачі. Крім того, просила суд взяти до уваги ту обставину, що спірна квартира є однокімнатною і виділ в натурі 1/3 її частини є неможливим, як і фактичне користування нею в разі її вселення. Згідно Акту оцінки ринкової вартості об`єкта нерухомості № 1-39 від 01.02.2017 року, виданого ТОВ ТБ «Нерухомість-Миколаїв», вартість 1/3 частини спірної квартири становить 153 000 грн. Відповідачі відмовляються виплатити їй зазначену компенсацію. На підставі викладеного, позивачка просила суд в порядку виділу частки зі складу майна, що знаходиться в загальній частковій власності, стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_12 на її користь вартість належної їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в сумі 153 000 грн. і визнати право власності на зазначену 1/3 частина квартири за ОСОБА_5 і ОСОБА_12

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/3 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 19,1 кв.м. та визнано за ОСОБА_13 , ОСОБА_5 право спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 153000 грн. в солідарному порядку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана в лютому 2019 року, то слід керуватися нормами ЦПК України у редакції, що діє з 15 грудня 2017 року.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію цивільних процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій ( ч.3 ст.3 ЦПК України).

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Звертаючись до суду як з заявою про перегляд заочного рішення, так і з апеляційною скаргою, відповідачка ОСОБА_1 посилається на те, що вона не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, чим було порушено її право на доступ до правосуддя, надання доказів, що призвело до прийняття невірного рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що хоча відповідачці ОСОБА_1 достеменно було відомо про наявність у провадженні суду позову позивачки до неї (а. с. 66, 67), вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи 27 лютого 2017р., коли у справі було ухвалене заочне рішення, чим була позбавлена можливості надати наявні в неї докази та пояснення у справі.

Дана обставина є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення та ухвалення у справі нового судового рішення.

Приймаючи рішення у справі апеляційний суд виходить з того, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, тобто, чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Саме про таке застосування положень ст. 364 ЦК України йде мова в правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 19.02.2014р. у справі № 6-4ц14, від 13.01.2016р. у справі № 6-2925цс15, від 05.07.2017р. у справі № 6-2405цс16.

Матеріали справи свідчать про те, що за позивачкою на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2014 р. з 06 червня 2014 р. зареєстрована на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 . Відповідачкам на праві спільної сумісної власності належить 2/3 частини квартири згідно свідоцтва про право власності від 04 липня 2011 р. Загальна площа квартири 42,4 кв. м., житлова площа 19,1 кв. м.

Дана квартира відповідно до даних, які містяться в технічному паспорті, є однокімнатною, розміщена на 8 поверсі 9-поверхового будинку ( а. с.8).

Доводи позивачки про неможливість реального поділу однокімнатної квартири, яка знаходиться на 8 поверсі 9-поверхового будинку, відповідачами не спростовані.

Як убачається з доказів, наданих апелянтом до суду апеляційної інстанції, а саме довідки ОСББ «Дивосвіт» від 03.05.2019р. в спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі та дочка ОСОБА_1 ОСОБА_14 . 2015року народження.

За актом оцінки ринкової вартості об`єкта нерухомості № 1-39 від 01.02 2017р., складеним ТОВ ТБ«Недвижимость-Николаев», та наданим позивачкою під час розгляду справив суді першої інстанції, ринкова вартість спірної квартири складає 459000грн., а вартість 1/3 частки складає 153000 грн.

Заперечуючи проти вартості квартири, відповідачкою ОСОБА_1 надано звіт з незалежної оцінки оціночної(ринкової) вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно якого вартість квартири з урахуванням її фактичного технічного стану та стану будинку в цілому становить 113160грн., а вартість 1/3 її частини- 37720грн.

В позові позивачка посилалася на те, що вона забезпечена іншим житлом, має у власності частину квартири в м. Миколаєві, а тому не бажає користуватися та зберігати своє право власності в спірній квартирі.

Відповідачка ОСОБА_1 не згода на компенсацію, на якій наполягала позивачка, а відповідачка ОСОБА_5 взагалі не надавала своєї згоди на виплату будь-якої компенсації.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_12 з 27 вересня 2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_15 , який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2017р. У шлюбі вона народила дочку ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно письмових пояснень відповідачки ОСОБА_1 малолітня дитина знаходиться на її утриманні. Соціальні виплати на її утримання до досягнення нею трирічного віку припинилися. Аліменти від колишнього чоловіка на утримання дочки вона не отримує, офіційно не працевлаштована.

Відповідачка ОСОБА_5 є інвалідом 3 групи з дитинства безстроково, що підтверджується довідкою Миколаївської обласної МСЕК № 011803 від 21.12.2001р., пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1 , виданим 26.02.2019 року довічно, та отримує пенсію, розмір якої до 01.03.2019р. становив 1505,96грн., а станом на 01.04.2019р. становить 1605,96грн.

Проаналізувавши сімейний та майновий стан відповідачів слід дійти висновку, що вони як співвласники спірної квартири не спроможні виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, оскільки це становитиме для них надмірний тягар, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 , проте, не позбавляє позивачку можливості звернення до суду за захистом своїх прав у разі зміни матеріального становища відповідачів або в порядку, передбаченому ч.3 ст. 358 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не є підставою для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Так, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що позивачка не надала доказів того, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим, що її частка є незначною, що відповідачі забезпечені іншим житлом, не мають правового значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог, так як спір заявлено одним із співвласників на підставі ст. 364 ЦК України, а не іншими співвласниками про припинення права власності одного із співвласників з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Неправомірним є посилання в апеляційній скарзі також на те, що суд не врахував того, що позивачкою обрано не вірний спосіб захисту, так як згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона просила в порядку виділу частки зі складу майна, що знаходиться в загальній частковій власності, стягнути солідарно з відповідачів на її користь вартість належної їй 1/3 частину спірної квартири в сумі 153 000 грн. і визнати право власності на зазначену 1/3 частина квартири за відповідачами.

Тобто, позивачкою було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до відповідачів) з посиланням на ст. 364 ЦК України.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За такого посилання апелянта на те, що позивачка фактично звернулася до суду з позовом про відмову від права власності на користь іншим співвласникам з виплатою компенсації, тобто обрала спосіб захисту, не передбачений ст. 16 ЦК України, що захист прав може здійснюватися тільки у разі наявності згоди відповідачів на виконання вимог ст. 365 ЦК України, не відповідає ні обставинам справи, ні законодавству, яке регулює спірні правовідносини, та фактично є довільним тлумаченням апелянтом норм права та заявлених у встановленому законом порядку у даній справі позовних вимог.

Не було допущено судом також одночасного застосування вимог ст. 364 та ст. 365 ЦК України.

Проте, приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів, не зважаючи на те, що рішення суду оскаржене тільки одним із відповідачів, але враховуючи конкретні обставини справи, в тому числі і те, що спір стосується неподільної речі, 2/3 частини якої належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, а також враховуючи те, що під час розгляду справи було встановлено неправильне застосування норм матеріального права, вважає можливим на підставі ч.4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги та переглянути рішення в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення солідарно в порядку виділу частки зі складу майна, що знаходиться в загальній частковій власності, вартості належної їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в сумі 153 000 грн. і визнання права власності на зазначену 1/3 частина квартири за ОСОБА_5 і ОСОБА_12 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 17травня 2019 року