Номер провадження: 22-ц/813/120/19
Номер справи місцевого суду: 501/1800/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2018 року у складі судді Смирнова В.В.,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначити постійне місце проживання малолітніх дітей з позивачем, за адресою їх реєстрації: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2017 року позивач збільшила позовні вимоги і просила суд негайно відібрати у ОСОБА_2 та повернути їй малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за місцем їх фактичного проживання та постійної реєстрації та визначити постійне місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з позивачем, стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 64000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2010 року. До 11 серпня 2017 року вони проживали разом, останнім місцем проживання протягом року була адреса реєстрації ОСОБА_1 11 серпня 2017 року відповідач залишив сім`ю, а позивач за згодою з відповідачем разом із малолітніми доньками залишилась проживати за адресою їх останнього проживання і реєстрації: АДРЕСА_1 .

25 серпня 2017 року відповідач - ОСОБА_2 обманним шляхом викрав у позивача дітей і самочинно без її згоди змінив їх місце проживання та відвіз дітей до родичів у Вінницьку область.

З даного приводу позивач зверталася з заявою про неправомірні дії з боку чоловіка, щодо викрадення дітей до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, до дирекції школи, де навчалась старша донька.

Після втручання правоохоронних органів та дирекції школи відповідач повернувся з дітьми до Одеської області, однак дітей матері не повернув, самочинно змінивши їх місце проживання без згоди матері на адресу своїх батьків: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що вона має постійне місце проживання з належними умовами у м. Чорноморську, працює, має постійний самостійний дохід, з народження дітей займалась наглядом за ними, при цьому виконувала всі обов`язки з організації домашнього побуту, самостійно займалась розвитком дітей і приймала участь в шкільних та дошкільних заходах разом з дітьми, може надати дітям належний фізичний та розумовий розвиток, не має ніяких протипоказань із медичного боку, щодо стану здоров`я, немає шкідливих звичок, створила всі умови для проживання виховання та розвитку дітей і вважає, що діти мають проживати з нею за місцем її та дітей реєстрації.

Відповідач створює загрозу здоров`ю дітей, їх фізичному та моральному розвитку, він є неврівноваженою людиною схильною до різкого перепаду настрою та з невмотивованою агресією. На неодноразові прохання, відповідач дітей позивачу не повертає, проти спілкування матері з дітьми заперечує та перешкоджає.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями з викрадення та утримання дітей, здійснює психологічне насилля над нею та їх дітьми, порушив права, як дітей, так і позивача, чим спричинив позивачу моральну шкоду, що виражається в постійних душевних стражданнях, в горі, занепокоєнні, відчаю, невпевненості в здатності захистити дітей і себе від домашнього насилля.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою та просив встановити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, у АДРЕСА_2 Одеської області по АДРЕСА_2 , а також просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

У подальшому позивач за зустрічним позовом збільшив свої позовні вимоги та просив суд: встановити спосіб спілкування ОСОБА_1 з малолітніми доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за запропонованим ним графіком.

Свої вимоги мотивував тим, що з 21 травня 2010 року він перебуває з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі від якого у них народилось двоє дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Його сім`я проживала разом з його батьками до липня 2016 року в житловому будинку, що належав батькам. Через складні відносини між ОСОБА_1 та його матір`ю вони із сім`єю переїхали до міста Чорноморськ, де проживали у одній кімнаті у трьох кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В серпні 2017 року він отримав інформацію, що ОСОБА_1 знущається над дітьми, принижує їх честь та гідність, застосовує фізичну силу у вихованні доньок, він забрав дітей і переїхав до будинку своїх батьків, де дітям створив усі належні умови для проживання. Вказує, що ОСОБА_1 знала і не заперечувала, щодо поїздки дітей у Вінницьку область. ОСОБА_2 вважає, що діти мають проживати з ним.

Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував, зазначивши, що він має належні житлові умови для дітей, а ОСОБА_1 неналежно виконувала обов`язки матері, тому самі діти не бажають проживати разом із матір`ю в Чорноморську. Оскільки діти проживають разом з батьком, позивач за зустрічним позовом просить стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей до їх повноліття та встановити спосіб спілкування матері з дітьми.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2018 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено постійне місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Негайно відібрано у ОСОБА_2 і повернуто ОСОБА_1 малолітніх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за місцем їх фактичного проживання та постійної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 64000 гривень. Вирішено питання судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання у ОСОБА_2 та повернення ОСОБА_1 малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , судом першої інстанції враховано насамперед інтереси дітей, стать дітей, відсутність виключних обставин для розлучення з матір`ю, приймаючи до уваги, що мати виявляє увагу до дітей і турботу про них. Також суд виходив з того, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Одночасно судом встановлено, що батько ОСОБА_2 без згоди матері ОСОБА_1 самочинно змінив місце проживання малолітніх доньок, протягом року чинить перешкоди у спілкуванні матері з дітьми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження факту, що повернення малолітніх дітей за місцем проживання матері, створює загрозу їх життю та здоров`ю або негативно впливатиме на їх розвиток та що повернення дітей буде суперечити їх інтересам. Також не надано доказів, що ОСОБА_1 знущається над дітьми, принижує їх честь та гідність застосовує фізичну силу.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції неповно дослідив докази, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, а саме, не врахував у рішенні права бабусі та дідуся дітей щодо участі у їх вихованні, вважає неналежним доказом акт обстеження житлових умов ОСОБА_1 , оскільки він був складений без відвідування житлового приміщення. Також апелянт не погоджується з висновками судової психологічної експертизи №18-4025 від 24.10.2018 року, мотивуючи свою незгоду тим, що висновок складений виключно на підставі співбесід з ОСОБА_1 Зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок експерта №1/07/08 від 06.08.2018 року як неналежний доказ як виконаний експертом без належної кваліфікації та не погоджується з такими висновками суду.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 надано відзив, яким вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що при вирішенні справи слід виходити насамперед з інтересів дітей. Вважає, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому відсутні правові підстави для його скасування та задоволення позову ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.12.2018 року у складі судді Громіка Р.Д. відкрито провадження у справі та справа колегію суддів призначена до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 11.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.01.2019 року справу прийнято до провадження колегії суддів та призначено до розгляду.

Апелянт ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином. Причини неявки до суду апеляційної інстанції не повідомив.

08.05.2019 року від представника ОСОБА_2 адвоката Бойко В.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю ознайомитись з матеріалами справи та передування його у відрядженні за межами Одеської області.

Розглянувши дану заяву апеляційний суд дійшов до висновку про її необґрунтованість та безпідставність, спрямованих на безпідставне затягування і перешкоджання розгляду справи, оскільки доказів на підтвердження обставин зазначених у заяві адвокатом Бойко В.Ю. до апеляційного суду не надано.

Крім того, апеляційний суд враховує, що 19.03.2019 року вже було задоволено клопотання апелянта ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи (т.4 а.с155). При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи, яка знаходиться на розгляді в суді апеляційної інстанції тривалий час суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка яких до суду визнана судом неповажною.Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2010 року по 22 червня 2018 року.

Від шлюбу в сторін народились діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 21 травня 2010 року та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 23 лютого 2012 року (т.1 а.с.6-7).

ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані з народження за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 15-13775 від 29 серпня 2017 року (т.1 а.с.8, 219).

Згідно відомостей з ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» ОСОБА_3 . та ОСОБА_4 знаходяться на обліку в поліклініці за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.239).

Відповідно акту від 06.10.2017 року - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2010 року до липня 2016 року проживали за адресою: АДРЕСА_2 . У липні 2016 року вони переїхали проживати в місто Іллічівськ. 25 серпня 2017 року ОСОБА_2 з дітьми знову повернувся в АДРЕСА_2 ( т.1 а.с.47- 48).

Мати дітей неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу викрадення у неї батьком дітей та повернення їх за місцем проживання та реєстрації, що підтверджується талон - повідомлення №054848 від 26 серпня 2017року, №054856 від 31серпня 2017року (т.1 а.с.232-233).

Згідно довідок №173 від 29 серпня 2017 року, №234 від 6 жовтня 2017 року, виданими Чорноморською ЗОШ №2 - ОСОБА_4 є ученицею ЗОШ №2 міста Чорноморська, дівчинка мешкає з батьком, не дивлячись на це мати постійно приходить до школи, спілкується з дитиною, цікавиться успіхами у навчанні, станом здоров`я та проведенням нею вільного часу (т.1. а.с.9, 43, 242).

Відповідно листам №01-33/61 від 29 серпня 2017 року, №01-39/78 від 02 жовтня 2017 року, №01-33/68 від 15 вересня 2017 року, №88 від 3 листопада 2017 року ОСОБА_3 є вихованкою дошкільного навчального закладу №8 «Перлинка», до садочку перестала з`являтись з того часу, як стала проживати у батька (т.1а.с.10, 44, 240).

Згідно довідки приватного закладу «Іллічівський центр розвитку дитини «Софія» №006-18 від 09.07.2018 року з 27 листопада 2017 року ОСОБА_3 відвідувала ПЗ «ІЦРД «Софія» (т.3 а.с.122).

Відповідно довідки ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» від 6 жовтня 2017 року, діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком, бабусею та дідусем в АДРЕСА_2 . За даною адресою діти знаходились на обліку в дільничного педіатра від народження до березня 2016 року. За час перебування на обліку в дільничного педіатра смт. Олександрівка за дітьми був догляд, як із сторони батька так із сторони матері. З березня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поставлені на облік в дільничного лікаря педіатра за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» від 06 жовтня 2017року № 06304/08 (т.1 а.с.42).

Згідно акту обстеження житлових умов за адресою: АДРЕСА_2 малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають в належних житлово-побутових умовах, що підтверджується актами від 26 вересня 2017 року, 05 жовтня 2017 року (т.1 а.с.45-46, 49).

ОСОБА_2 працював охоронцем відділу сторожової охорони ПрАТ «Чорноморський Паливний Термінал», характеризується позитивно. З 29 травня 2018 року ОСОБА_2 є приватним підприємцем, має самостійний дохід (т.1 а.с.50, т.3 а.с.119, 121).

На обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується сертифікатам ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» серія НОМЕР_3 від 27 травня 2016 та серія НОМЕР_4 від 27 травня 2016 року. (т.1 а.с.52-53).

Відповідно до договору дарування 13.07.2018 року ОСОБА_2 має у власності 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т.3 а.с.112-114).

З характеристики, наданої Чорноморським ВП Овідіопольського відділу поліції від 11.07.2018 року №48я1-73а/з на ОСОБА_2 слідує, що в СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області перебувають матеріали досудового розслідування внесені в ЄРДР за №01266 від 27 вересня 2017 року за фактом спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Матеріали за даним фактом перебувають в провадженні, триває досудове слідство. Також перебувають матеріали ЖЄО №11929 від 18 грудня 2017 року про те, що ОСОБА_2 не дає ОСОБА_1 спілкуватись з дітьми. На превентивному обліку ОСОБА_2 не перебуває. Скарг від мешканців смт. Олександрівки, або інших осіб не надходило (т.3 а.с.126).

Згідно відповідей №48.1-86 а/з від 20.07.18 року Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 не перебуває на профілактичному обліку в Чорноморському ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області, адміністративні протоколи не складались (т.3 а.с.127).

Відповідно довідки Іллічівського міського суду Одеської області №01-43/76/2018 від 19 липня 2018 року відсутні відомості щодо ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (т.3 а.с.128).

Мати дітей, ОСОБА_1 , зареєстрована, як фізична особа - підприємець, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку від 1 вересня 2017 року (т.1 а.с.226-227).

Орендує приміщення під офіс за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором оренди від 01 вересня 2017 року (т.1 а.с.229-231). Працює майстром манікюру-педікюру. Має постійний самостійний дохід, що підтверджується довідкою з «Приват Банку» (т.1 а.с.228), характеризується з позитивної сторони (т.1 а.с.215, т.2 а.с.98).

Згідно довідок, наданих ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» Поліщук Х.Г. не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра (т.1 а.с.216).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 в квартирі, де проживали та зареєстровані діти, створені всі належні умови для розвитку та навчання дітей (т.1 а.с.219, т.2 а.с.101).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 10 січня 2002 року ОСОБА_1 має у власності 1/5 частку квартири АДРЕСА_4 (т.1 а.с.221).

Із відповіді, наданої Службою у справах дітей Іллічівської міської ради Одеської області №659/01-18 від 31жовтня 2017 року вбачається, що до їх служби, щодо невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків по відношенню до малолітніх дітей ніхто не звертався (т.1 а.с.217).

З акту сусідів від 10 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 , проживали за адресою: АДРЕСА_1 з 2016 року по 12 серпня 2017 року. ОСОБА_2 пішов із сім?ї 12 серпня 2017 року. ОСОБА_1 з дітьми залишилась проживати за вищевказаною адресою (т.1.а.с.235). ОСОБА_2 за час проживання за даною адресою зарекомендував себе з негативної сторони (т.1 а.с.236).

ОСОБА_1 за місцем свого проживання та місцем свого попереднього навчання характеризується позитивно (т.1 а.с.236-237). ОСОБА_1 мешкає із своєю матір`ю ОСОБА_7 , яка позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, шкідливих звичок не має (т.1 а.с.243).

Згідно СМС повідомлень та переписок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мати бажає бачити своїх дітей, запитує про їх здоров`я, а чоловік відмовляє у зустрічах (т.1 а.с.245-247).

Як свідчать заяви ОСОБА_1 до органів опіки та піклування, мати неодноразово зверталась за допомогою про припинення насилля ОСОБА_2 на дітьми ( т.2 а.с.1-4).

Факти перешкоджання ОСОБА_2 в спілкуванні матері з дітьми підтверджуються також дисками та роздруківкою репортажу (т.2. а.с.6-10).

Роздруківкою розмов ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підтверджено, що батько не бажає повертати дітей матері, давати матері розмовляти з дітьми та з ними зустрічатись (т.2 а.с. 148-150).

Згідно довідки про результати опитування малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Чорноморської міської ради від 11.10.2017 року, службою встановлено, що діти живуть з батьком сумують за мамою, бажають з нею зустрічатись (т.2 а.с. 186-187).

Відповідно висновків виконавчому комітеті Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування за №1-17-766 від 17.10.2017 року та висновку №1-17-33 від 23.01.2018 року зроблених за позовною заявою ОСОБА_1 та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доцільно, щоб діти проживали з матір`ю (т.1 а.с.59-60, т.2 а.с. 53-54).

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання експертного висновку №1/07/18 від 06.08.2018 року (наданого ОСОБА_2 . т.3 а.с.84-101 за яким діти бажають проживати з батьком) недопустимим доказом, одержаним з порушенням порядку, встановленому Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджену наказом Міністерства юстиції України від 03.11.1998 року за №705/3145, що у відповідності до ч. 1 ст. 78 ЦПК України виключає можливість використовувати експертний висновок у якості доказу.

Згідно висновку Чорноморського ВП Овідіопольського ВП Головного управління Національної поліції в Одеській області від 22.08.2017 року ОСОБА_8 (сестра ОСОБА_1 ) зверталась до правоохоронних органів з приводу нанесення її тілесних ушкоджень 12.08.2017 року за місцем її проживання ОСОБА_2 (т.1а.с.210).

У відповідності до висновку від 22.08.2017 року, наданого Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 . наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 та її сестрі ОСОБА_8 , що підтверджується і фото таблицею, де ОСОБА_1 має тілесні пошкодження у вигляді синця на обличчі (т.1а.с.211-212).

ОСОБА_1 з метою досудового врегулювання спору за участю судді, звернулась до суду із заявою від 21 лютого 2018 року, однак ОСОБА_2 свою згоду не надав ( т.2 а.с.153- 154).

ОСОБА_1 з метою повернення дітей за допомогою звернулась до міністра юстиції Павла Петренка ( т.2 а.с.217-221).

Згідно фототаблиці за відображенням подій за місцем: АДРЕСА_2 речі ОСОБА_1 викинуті з даного будинку і облиті краскою (т. 1 а.с.214, т.2 а.с.93).

Згідно висновку Чорноморського ВП Овідіопольського ВП Головного управління Національної поліції в Одеській області від 18 вересня 2017 року та зібраним матеріалам ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів із заявою з приводу викрадення дітей ОСОБА_2 (т.1 а.с.94-112).

У психологічної характеристики, доданої до висновку від 18.09.2017 року наданого з Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області зазначено, що обоє дітей бажають примирення батьків, діти розповіли, що батьки часто сварились і навіть інколи бились на їх очах, мама не бажає повертатись до смт. Олександрівка так, як на неї там вчинялось насильство (т.1 а.с.113).

Згідно витягу з кримінального провадження №0001266 від 27 вересня 2017 року до ЄРДР внесено відомості з приводу побиття ОСОБА_1 її чоловіком ОСОБА_2 , розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 125 КК України, що підтверджується довідкою наданою слідчим СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області №48/1-Адв-75 від 14.11.2017 року (т.1 а.с.208-209, т.2 а.с.87).

ОСОБА_2 надано довідку Управління соціальної політики від 06 липня 2018 року №1998, де вказано, що при отриманні субсидій враховувались доходи ОСОБА_1 , що спростовано довідкою Управління соціальної політики від 12 вересня 2018 року де вказано, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Управлінні соціальної політики (т.3 а.с.123, 168).

На підтвердження позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, всупереч доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 надано висновок судової психологічної експертизи №18-4025 від 24 жовтня 2018 року, проведеної експертом НДІСЕ ОСОБА_10, яким встановлено, що ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умови ситуації викрадення дітей, самочинно без її згоди зміни їх фактичного місця проживання, заборони спілкування з дітьми і зустрічей з ними. Попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) складає 64000 грн.

ОСОБА_2 з вказаним висновком не погодився та надав до суду рецензію на висновок №18-4025 судової психологічної експертизи Одеського наукового - дослідного інституту судових експертиз МЮУ від 24.10.2018 року, де зазначено, що висновок складений із істотними порушеннями методичних вимог, що експертиза написана лише зі слів ОСОБА_1 , порушено методику дослідження дитячо - батьківських стосунків (т.4 а.с.12-16).

Судом першої інстанції вказану рецензію не прийнято як доказ, оскільки вона проведена з порушенням «Порядку про проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 травня 2015 року №775/5. Крім того, рецензування психологічних характеристик на замовлення учасників справи не передбачено діючим законодавством України.

Інших належних доказів на спростування встановлених висновком судової психологічної експертизи №18-4025 від 24 жовтня 2018 року обставин апелянтом не надано та матеріали справи не містять.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини, необхідно всебічно й повно дослідити обставини справи та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінити відповідні інтереси та права кожної особи - як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухваливши рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Згідно статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків, не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією про права дитини та Декларацією прав дитини.

В рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Згідно правового висновку Верховного Суду зазначеного в постанові від 03 травня 2018 року у справі №350/1258/17, намагання батьками вирішити спір про місце проживання дитини, шляхом викрадення, самовільної зміни місця проживання дитини силовим методом в даній категорії справ є неприпустимим.

У відповідності до абз. 1 ч. 1, 2 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку, враховуючи інтереси малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , стать дітей, відсутність виключних обставин для розлучення з матір`ю, приймаючи до уваги, що мати виявляє увагу до дітей і турботу про них, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір`ю та задоволення позову. При цьому, оскільки ОСОБА_2 не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 Також враховано, що намагання ОСОБА_2 вирішити спір про місце проживання дітей, шляхом самовільної зміни місця проживання дітей силовим методом в даній категорії справ є неприпустимим. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 знущається над дітьми, принижує їх честь та гідність застосовує фізичну силу, не підтверджені належними доказами.

Одночасно судом встановлено, що ОСОБА_2 без згоди матері ОСОБА_1 самочинно змінив місце проживання малолітніх доньок, протягом року чинить перешкоди у спілкуванні матері з дітьми, у присутності дітей вчинював фізичний та психологічний тиск на матір, що у відповідності до ст. 1 п. 2 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року автоматично відносить дітей, що стали свідками насильства у сім`ї до дітей, які постраждали від домашнього насилля.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 10 травня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець