Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/16/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23 квітня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Кондрацької Н.М.
за участю секретаря судового засіданя - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, -
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.01.2019, залишеною постановою Апеляційного суду Черкаської області від 12.02.2019 без змін, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди відмовлено.
Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.01.2019, прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.03.2019 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідачав судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву до суду не подали.
Суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до довідки від 03.01.2017 № НОМЕР_1 ОСОБА_2 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3. Фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.
Позивач ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями свідоцтв про народження відповідно серії 1-ЕД 3 213971 та серії 1-ЕД № 112844.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.12.2018, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 у травні 2014 року з окупованої території Луганської області України, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В частині заявлених позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Виходячи з практики розгляду справи даної категорії Вищим господарським судом, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначеного приміщення.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання квартири для надання у довгострокову оренду та різниці в заробітній платі до окупації у селищі Ясенівське м. Ровеньки та після переселення у звязку із збройною агресією Російськоої Федерації проти України. Надані позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який неминуче повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

В матеріалах справи відсутні докази наміру позивача передати вказану квартиру в оренду, або докази того, що квартира вже була здана в оренду, а також документи щодо середньої місячної вартості користування аналогічним житлом на території, де мешкав позивач.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не доведена завдана йому матеріальна шкода (упущена вигода).

Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Як передбачено ч. 2 ст. 7 згаданого Закону, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів повязані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. За п. 1 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 79 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, субєктами яких є фізичні та юридичні особи. Предявлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як субєкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред'явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред'явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «рівний над рівними не має юрисдикції, влади» „par in parem non habet imperium.

Отже, враховуючи вищевикладене, суду не доведено належними і допустимими доказами наявність причинно-наслідкового зв'язку щодо винних дій відповідача у заподіянні позивачу матеріальної шкоди, тому вимоги у частині стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Таким чином суд вважає в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 267 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_9; ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) до Російської Федерації (адреса місця знаходження Посольства Російської Федерації в Україні: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26.04.2019.

Головуючий: ОСОБА_6