КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/16859/17

номер провадження: 22-ц/824/6416/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Джулая Григорія Валентиновича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у складі судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - ПрАТ «СК «Брокбізнес»), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2016 року на перехресті вул. Закревського і вул. Сабурова у місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля марки «Nissan», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 та автомобіля марки «Mazda», д.н.з НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 . Постановою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП.

Позивач зазначав, що внаслідок даної ДТП належний йому автомобіль марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до звіту №600-2016 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 10 жовтня 2016 року, вартість ремонту автомобіля «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 становить 548 507 грн 58 коп. Вказував, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № АІ/9598282 від 25 квітня 2016 року. Зазначав, що він звернувся до ПрАТ «СК «Брокбізнес» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке було виплачено у розмірі 100 000 грн 00 коп., а тому вважав, що розмір збитків, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 становить 448 507 грн 58 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 448 507 грн 58 коп. та судовому збір у розмірі 4 485 грн 07 коп.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану в результаті ДТП матеріальну шкоду у розмірі 357 089 грн 64 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Джулай Г.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини щодо наявності вини лише ОСОБА_3 в межах цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки та не визначив розмір відшкодування, який визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Вказує, що суд першої інстанції встановив, що постановою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2017 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження по справі на підставі ст. 38 КУпАП. Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що апеляційний суд у вказаній постанові від 12 травня 2017 року не з`ясував обставин щодо встановлення всіх осіб, які допустили порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Тобто, не з`ясував обставин щодо встановлення вини та причино - наслідкового зв`язку відносно всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, а саме, позивача та відповідача. Вважає, що вказана вище постанова апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2017 року не має преюдиційного значення при застосуванні п.3 ч.1 ст.1188 ЦК України, якою встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Зазначає, що неможливість встановлення вини особи та притягнення її до адміністративної відповідальності не виключає можливості надання оцінки їй дій при розгляді позовів щодо наслідків вчинення таких діянь, виходячи із зібраних у справі доказів.

Вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки висновку № ED -1709-3-1044.18 за результатами проведення автотехнічного експертного дослідження обставин та механізму ДТП від 19 липня 2018 року, яким встановлено, що дії водія автомобіля марки «Mazda», д.н.з НОМЕР_2 , ОСОБА_2 пов`язані з недотриманням вимог п.12.4, п.12.9 б) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Тобто, вказаним висновком передбачено, що причинно-наслідковий зв`язок з виникненням ДТП полягав у спільному невиконанні вимог ПДР обома водіями, а саме, як п.12.4, п.12.9 б) Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_2 , так і п.10.1 Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_1 Тому, на думку представника відповідача, суд першої інстанції помилково не застосував п.3 ч.1 ст.1188 ЦК України при вирішені справи та не визначив розмір відшкодування у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 22 вказаного Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленом законодавством.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином позивач, отримавши від страховика страхове відшкодування, якого недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, одержаною ним від страховика.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2018 року у справі № 477/2154/16-ц.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження по справі на підставі ст.38 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно з вказаною постановою апеляційного суду встановлено, що 24 липня 2016 року о 00 год. 40 хв. у місті Києві, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , повертаючи ліворуч на перехресті вул. Закревського - вул. Сабурова, не надав дорогу автомобілю марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, що призвело до зіткнення і пошкодження транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.10.1, п.16.6 Правил дорожнього руху України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. При цьому апеляційним судом встановлено, що вина ОСОБА_1 у порушенні п.10.1, п.16.6 Правил дорожнього руху України підтверджується доказами наявними у матеріалах справи, а саме, даними, що містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, схемі ДТП, поясненнях потерпілого і записі з відеореєстратору (а.с.45-49 т.1).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, яка сталася 24 липня 2016 року, встановлено преюдиційним судовим рішенням, а саме постановою апеляційного суду міста Києва від 12 травня 2017 року, яка набрала законної сили, а тому встановлені цією постановою апеляційного суду обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України.

З наведених підстав суд першої інстанції правильно відхилив наданий представником відповідача висновок № ED -1709-3-1044.18 за результатами проведення автотехнічного експертного дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди від 19 липня 2018 року, що складений судовим експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» Півень В.В., згідно якого дії водія автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 пов`язані з недотриманням вимог п.12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням ДТП (а.с.149-172, т. 2).

Судом першої інстанції встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № АІ/9598282 від 25 квітня 2016 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду завдану майну становить 100 000 грн, розмір франшизи - 0 грн (а.с.31, т. 2).

Установлено та не заперечується сторонами, що ПрАТ «СК «Брокбізнес» виплатило позивачу ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн, що підтверджується повідомленням про отримання переказу фізичними особами від 29 травня 2017 року (а.с.42 т. 1).

Відповідно до звіту №600-2016 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 10 жовтня 2016 року, складеного товариством з обмеженою відповідальністю «Незалежна експертно - асистуюча компанія», розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 548 507 грн 57 коп. (в т.ч. ПДВ).

Вказаний звіт №600-2016 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 10 жовтня 2016 року відповідачем не спростований належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

Згідно з ремонтною калькуляцією, як додана до вказаного вище звіту №600-2016 від 10 жовтня 2016 року, вартість ремонту без ПДВ становить 457 089,64 грн (а.с.116, т.2).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 523/5890/15-ц зроблено висновок, що всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

У разі, якщо страхові суми спрямовуються безпосередньо на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

У випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що автомобіль позивача «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , не відремонтовано, а тому висновки суду про відсутність підстав для стягнення ПДВ на ремонт автомобіля позивача, є правильними.

Отже, установивши, що внаслідок неправомірних дій відповідача було пошкоджено автомобіль позивача, вартість ремонту якого без ПДВ становить 457 089,64 грн, частина з якої у розмірі 100 000 грн виплачена страховою компанією позивачу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 357 089 грн 64 коп.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Посилання представників відповідача у суді апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції з власної ініціативи застосував до спірних правовідносин положення ст.1194 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві й зазначення позивачем конкретної правової норм на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (пункт 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Джулая Григорія Валентиновича - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді