Дата документу 17.05.2019 Справа № 310/7540/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/7540/18 Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1701/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, бездіяльністю органу, який проводив досудове розслідування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, бездіяльністю органу, який проводив досудове розслідування.

В обґрунтування позову зазначав, що він є потерпілим по кримінальному провадженню № 0000027. 04.05.2017 року позивачем було подано на ім`я керівника Бердянської місцевої прокуратури заяву про скоєне кримінальне правопорушення. Після внесення відомостей до ЄРДР, ОСОБА_1 не мав можливості дізнатися про групу прокурорів, що здійснює процесуальне керівництво з приводу вказаного кримінального правопорушення, саме через це він не мав змоги, як потерпілий приймати участь у досудовому розслідуванні кримінального правопорушення, на що ним було оплатно направлено звернення до прокуратури Запорізької області з вимогою повідомити його про склад групи прокурорів. Слідчий прокуратури Запорізької області 29.06.2017 року виніс постанову про закриття кримінального провадження.

27.07.2017 року позивач на ім`я слідчого подав клопотання про проведення слідчих дій, відповідь на яке він не отримав до теперішнього часу. Постанову про закриття кримінального провадження позивач також не отримував. 16.08.2017 року позивач повторно направив скаргу на ім`я прокурора області Романова з вимогою зобов`язати слідчого допитати його, як потерпілого, на що тільки 11.09.2017 року він отримав відповідь, з якої дізнався про наявність вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження, а копія якої була ним отримана лише 02.10.2017 року на його оплатне звернення. 09.10.2017 року позивачем було оплатно направлено скаргу до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, яке було скасовано судом в червні 2018 року.

Позивач вважає, що скасування зазначеної постанови вказує на незаконність такого рішення слідчого.

19.02.2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було винесено виправдовувальний вирок, визнавши ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0001428. 14.06.2018 року на ім`я слідчого позивачем було оплатно направлено клопотання про проведення слідчих дій та прийняття рішення, але до теперішнього часу позивачем не отримано від слідчого ніяких документів.

27.06.2018 року позивачем було оплатно направлено скаргу на бездіяльність слідчого в Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, ухвалою якого, слідчого було зобов`язано розглянути клопотання позивача по суті. Ніяких дій зі сторони слідчого не було виконано, тому 06.07.2018 року в прокуратуру Запорізької області позивачем було оплатно направлено клопотання про заміну слідчого, на що позивачу було відмовлено. Участь позивача при розгляді його скарги, вимушена підготовка до розгляду скарги, вивчення правових норм є психотравмуючим фактором для ОСОБА_1 , тому він просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь у відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 100000 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі в частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, бездіяльністю органу, який проводив досудове розслідування по кримінальному провадженню №0000027, в розмірі 100 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Судом встановлено, що постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Железняка М.О. від 29.06.2017 року було закрите кримінальне провадження № 0000027 від 01 червня 2017 року за фактом незаконних дій працівників Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 365 КК України та ч1. ст. 371 КК України. Позивача по даному кримінальному провадженню визнано потерпілим.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2018 року було задоволено скаргу позивача ОСОБА_1 на вищезазначену постанову, постанову від 29.06.2017 року було скасовано, матеріали кримінального провадження направлено для подальшого проведення досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2018 року скарга ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого ОВС слідчого відділу прокуратури Запорізької області Железняка М.А. була задоволена і слідчого було зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14 червня 2018 року та прийняти рішення в порядку ст. 220 КПК України, про що повідомити заявника. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує бездіяльністю слідчого прокуратури Железняка М.А., по-перше, вважаючи незаконним процесуальне рішення слідчого з огляду на його скасування слідчим суддю, а також взагалі бездіяльність слідчого при проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000027, про що, на його думку, свідчить і ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2018 року про зобов`язання слідчого розглянути клопотання, а також про бездіяльність слідчого свідчать численні скарги ОСОБА_1 , які надіслані на адресу прокуратури Запорізької області на бездіяльність слідчого Железняка М.А. Однак вказані обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені процесуальні рішення, на які посилався позивач та розцінені ним, як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого була скасована, ухвалена за результатами перевірки, постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з неповнотою розслідування, також винесення слідчим суддею ухвали про задоволення скарги про зобов`язання слідчого розглянути клопотання не являються достатніми підставами для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про задоволення скарг ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження та скарги щодо не розгляду клопотання про здійснення процесуальних дій, свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками прокуратури Запорізької області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивачем не надано жодних із причин нанесення шкоди, вказаних в ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивачу не завдано.

Крім того, скаржником не надано доказів про наявність шкоди, протиправної поведінки та вини відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідачів.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В силу положень статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справі, дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів про наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення для покладання на відповідачів відповідальності щодо відшкодування завданої йому шкоди.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: