АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/214/19Головуючий по 1 інстанції Романенко В.А.
Категорія: 301010300 Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

за участю:

позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2018 року (постановленого суддею Романенко В.А.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

:

в с т а н о в и л а :

27 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 жовтняФ 2007 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1, видано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року шлюб між ними розірваний.

10 листопада 2016 року вона повторно вийшла заміж, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по Соснівському районі міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області та взяла прізвище «ОСОБА_3».

Під час шлюбу, між нею та відповідачем, вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,72 кв.м.

Для придбання зазначеної квартири сторонами було взято кредит 17 серпня 2012 року по програмі молодіжного кредитування ПАТ АК «Укргазбанк» кредит, що підтверджується кредитним договором №42/Ф/12/130.

Як зазначено в позовній заяві, між банком та позичальником ОСОБА_4, 17 серпня 2012 року було укладено договір іпотеки майнових прав на нерухоме майно №42/0/12/130 без оформлення заставної.

21 серпня 2014 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 на імя відповідача.

Позивач вважає, що зазначена квартира являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що для придбання квартири 17 серпня 2012 року сторони отримали кредит в сумі 200 000 грн., який на момент звернення позивача з позовом погашено, а тому вважає, що вартість її частки складає 100 000 грн.

Позивач просила здійснити поділ спільного майна подружжя. Виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Виділити у власність ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що позов є не обґрунтованим та не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права та невідповідності висновків обставинам справи.

Обґрунтовує апеляційну скаргу наступним, що з висновком про позовну давність, яка розпочалась з моменту припинення сторонами шлюбних відносин, а саме з березня 2014 року не згідна.

На думку апелянта такий висновок суперечить нормі ч.1 ст.72 СК України де зазначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Зазначає, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між сторонами було розірвано судом 23 грудня 2014 року, дане рішення вступило в закону силу 02 лютого 2015 року.

Так, ОСОБА_3 посилається на норму ч. 2 ст. 264 ЦК України, в якій зазначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

07 вересня 2016 року до Соснівського районного суду м.Черкаси апелянтом було подано позовну заяву про поділ спільного майнна подружжя до ОСОБА_4, предмет спору - квартира АДРЕСА_1.

04 жовтня 2016 року Соснівський районний суд м.Черкаси виніс ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнано неподаною та повернуто позивачу. Зазначену ухвалу було отримано ОСОБА_3 10 жовтня 2016 року. Законної сили ухвала набрала 17 жовтня 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

ОСОБА_3 звертає увагу, що ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2017 року не є ухвалою про залишення позову без розгляду. Це підтверджується самим рішенням, адже згідно тексту рішення суддя при прийнятті його керувалася ст. 121 ЦПК України, а не ст. 207 ЦПК України. Отже на думку апелянта позовна давність перервалася з 07 вересня 2016 року по 17 жовтня 2017 року (41 день).

05 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до

Соснівського районного суду м. Черкаси. 06 жовтня 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси виніс ухвалу про відкриття

провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна (справа №712/12400/17). Предмет позову - визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_1.

27 березня 2018 року Соснівський районний суд м Черкаси виніс ухвалу про прийняття відмови від позову поданого ОСОБА_4 по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна та провадження у справі закрито.

Як зазначає апелянт ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси набрала законної сили не раніше 11 квітня 2018 року. З урахуванням вимог ст. 264 ЦК України, позовна давність була перервана з 05 жовтня 2017 року по 11 квітня 2018 року (101 день), а свій позов вона подала 27 квітня 2018 року.

ОСОБА_3 вказує, щодо поділу квартири АДРЕСА_1 як майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 може бути розпочатим не раніше 02 лютого 2015 року. Та наголошує на трирічному терміні строку позовної давності щодо зазначеної квартири, вказує термін початку позовної давності 02 лютого 2018 року.

Протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 не надійшов.

Заслухавши учасників процесу, суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постановлене рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року встановлено: «Спору про розподіл майна не має». «Шлюб носить формальний характер, сторони з березня 2014 року проживають окремо.»

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 січня 2016 року при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя встановлено: «Вони з відповідачкою перестали проживати разом не з моменту розірвання шлюбу 23 грудня 2014 року, а значно раніше - з березня 2014 року».

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В позовній заяві, поданої ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів останньою зазначено: «На даний момент спільне господарство ми не ведемо, оскільки з березня 2014 року проживаємо окремо».

Таким чином, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами були припинені в березні 2014 року, а спірна квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_3, виданого 22.08.2014 року Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області зареєстрована за ОСОБА_4.

Відповідачем ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності по даній справі.

Позивачем не ставилося питання про поновлення строку позовної давності по даній справі, посилаючись на те, що спір виник з 2016 року, коли вона звернулася до суду з позовом про поділ майна. До цього часу була домовленість між сторонами щодо поділу майна.

Відповідач та представник відповідача заперечували проти посилання позивача про домовленість про поділ майна, оскільки ОСОБА_4 вважав дану квартиру особистою власністю.

В листопаді 2016 року позивач звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про поділ спільного майна подружжя.

16 листопада 2017 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/12277/16-ц позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя було залишено без розгляду.

13 березня 2018 року після перегляду апеляційним судом Черкаської області, ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси по справі №712/12277/16-ц від 16 листопада 2017 року була залишена без змін та вступила в законну силу.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що строк позовної давності розпочався з моменту припинення сторонами шлюбних відносин, а саме з березня 2014 року.

Посилання позивача на те, що спір виник у 2016 році суд не може взяти до уваги, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів.

ОСОБА_3 знала про укладення договору купівлі-продажу майнових прав № 16-16-12/К від 15.08.2012 року та кредитного договору № 42/Ф/12/130 від 17.08.2012 року.

На момент припинення шлюбних відносин та на даний час ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Доказів, які б підтверджували сплату ОСОБА_3 коштів за кредитним договором № 42/0/12/130 від 17.08.2012 року, сплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 не надано. Також, позивачем не доведено факту приймання участі у ремонтних роботах вказаної квартири (придбання будівельних матеріалів, особиста участь, тощо), оскільки квартира була без будь яких ремонтних робіт.

Посилання позивача на зміну замків у спірній квартирі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. ОСОБА_3 не ставилося питання про вселення в квартиру АДРЕСА_1, остання не зверталася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод, тощо, не зверталася до правоохоронних органів щодо незаконних (протиправних) дій відповідача.

Покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які були допитані в судовому засіданні, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки свідки достеменно не зазначили, для чого позичалися кошти батьками позивача та не зазначили точного періоду окремого проживання відповідача ОСОБА_4 та припинення шлюбних відносин між сторонами.

Позивач ОСОБА_3 не ставила питання про захист свого цивільного права на протязі чотирьох років. Із зазначеним позовом до суду ОСОБА_3 звернулася лише у квітні 2018 року, тобто зі спливом 4 років. При цьому, суд першої інстанції враховував, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про перебіг позовної давності та те, що не могла дізнатися про порушення свого права.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В зв'язку із вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя не обгрунтовані та не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

З даним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Встановлено, що 27 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1, видано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області.(т.1 а.с.4).

15 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та Приватним підприємством «Надія» був укладений договір про дольову участь в будівництві житла № 16-16-12/К від 15.08.2012 року квартири АДРЕСА_1.(т.1 а.с.50).

17 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 42/Ф/12/130 у відповідності до якого ОСОБА_4 взяв кредит в розмірі 200000 грн. на придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1.(т.1 а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_3, виданого 22.08.2014 року Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_4 являється власником квартири АДРЕСА_1. (т.1 а.с.15).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - Сопільняк) та ОСОБА_4 - розірвано.(т.1 а.с.5).

Спори про право спільної сумісної власності подружжя вирішується у відповідності до глави 8 СК України та право спільної власності у відповідності до глави 26 ЦК України.

Так, відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що договір про майно між сторонами в даній справі не укладався.

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 набута за час шлюбу, колегія суддів приходить до висновку, що дана квартира є спільною сумісною власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно вимог ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у відповідності до вимог ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 набута за час шлюбу, що дана квартира є спільною сумісною власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, частки майна сторін є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів приходить до висновку, що право спільної сумісної власності позивача ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 порушено і воно підлягає до судового захисту.

Відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права власності та звернулась з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя до Соснівського районного суду м. Черкаси 07 вересня 2016 року. (т.2 а.с.42)

Колегія суддів приходить до висновку, що саме з цього часу і необхідно рахувати трьох річний строк позовної давності, який закінчується 07 вересня 2019 року. Встановлено, що з даним позовом до суду ОСОБА_3 звернулася 25 квітня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

При вирішенні даного спору колегія суддів враховує, що 06 жовтня 2017 року Соснівським районним судом м. Черкаси було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна - квартири АДРЕСА_1. (т.2 а.с.43). Ухвалою цього ж суду від 27 березня 2018 року прийнято відмову від позову ОСОБА_4 та провадження у справі закрито. (т.2 а.с.4)

Колегія суддів відхиляє твердження суду першої інстанції про те, що строк позовної давності необхідно рахувати з березня 2014 року, коли шлюбні відносини між сторонами були припинені та, що спірна квартира АДРЕСА_1 була набута у власність відповідачем 22.08.2014 року не в шлюбі, оскільки дане твердження не ґрунтується на доказах, що маються в матеріалах справи та вимогах закону, зокрема ст.ст.72,114 СК України.

Не вірно трактовано судом першої інстанції і вимоги ч.4 ст.82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом з посиланням на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2014 року, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 січня 2016 року, позовну заяву подану ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, оскільки зазначенні рішення та позов стосуються відповідно розірвання шлюбу між сторонами, стягнення аліментів та встановлення режиму окремого проживання подружжя. В даному спорі предметом доказування є належність квартири до спільного сумісного майна подружжя.

Оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи з неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольняє, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2018 року у даній справі скасовує та ухвалює нову постанову. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольняє. Визнає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнає за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Визнає за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задоволено, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, колегія суддів стягує з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі в сумі 3483 грн., які складаються з оплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 1983 грн. (т.1 а.с.27) та за подання апеляційної скарги в сумі 1500 грн.(т.1 а.с.27)

При поданні апеляційної скарги до суду позивачем необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 150%, від суми сплаченої за подання позовної заяви, тобто в розмірі 2974 грн. 50 коп. (19838*150:100=2974.50).

Встановлено, що апелянтом було сплачено лише 1500 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, помилково зазначеного в ухвалі суду, тому недоплата судового збору становить 1474 грн 50 коп. (2974,50-1500=1474,50), тому колегія суддів приходить до висновку, що необхідно стягнути з ОСОБА_4 на спеціальний рахунок Державною бюджету України судовий збір в сумі 1474 грн. 50 коп.

Керуючись 141,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3483 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на спеціальний рахунок Державною бюджету України судовий збір в сумі 1474 грн. 50 коп.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але на умовах та в порядку визначеному ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 лютого 2019 року.

Судді: Гончар Н.І.

Пономаренко В.В.

Фетісова Т.Л.