МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 472/285/19
Провадження №22-ц/812/811/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю представника прокуратури- Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2019 року, постановлену під головуванням судді Орленко Л.О., в приміщенні суду у справі за позовом керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2019 року керівник Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 21.07.2017 р. № 14-9741/14-17-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) для ведення особистого селянського господарства в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 22259952 від 05.09.2017 р. про реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_2 ; витребувати у ОСОБА_1 у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вищевказану земельну ділянку, а також стягнути з відповідачів судовий збір.

Також прокурор звернувся до суду із заявою про забезпечення вказаного позову, в якій посилався на те, що ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, який придбав земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_2 , може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цієї ділянки та не повернення її належному власнику - ГУ ДГК в області, тобто існують підстави, що можуть унеможливити або ускладнити виконання рішення суду. Крім того, враховуючи, що вказана земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 , останній може ініціювати питання щодо зміни її цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами. На підставі викладеного, заявник просив суд з метою запобігання відчуження спірної земельної ділянки, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , розташовану за межами населеного пункту Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборони ОСОБА_1 вчиняти з вказаною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2019 року заяву керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області про забезпечення позову задоволено частково. Судом ухвалено заборонити відчуження земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , розташованої за межами населених пунктів Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, в тому числі шляхом заборони здійснення органами, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, будь-яких реєстраційних дій щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками). Заборонити будь-яким особам вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за межами населених пунктів Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти будь-які правочини щодо передачі прав на цю земельну ділянку.

Не погодившись з даною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, прийняту всупереч нормам матеріального та порушення норм процесуального права.

Представник прокуратури в судовому засіданні не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами. Необхідність збереження правового статусу та стану спірної земельної ділянки, який існує, принаймні на час виникнення спору, відповідає умовам вжиття заходів забезпечення позову та застосуванню правил ч.2 ст.149 ЦПК України, а тимчасове обмеження у розпорядженні цією земельною ділянкою не перешкоджає і не порушує право користування нею її власником в існуючих розмірах за цільовим призначенням.

Висновок суду відповідає обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в ухвалі суду.

Як вбачається з матеріалів справи прокурором подано до суду позов про визнання незаконними та скасування наказу Головного Управління Держгеокадастру в Миколаївській області №14-9741/14-17-СГ від 21 липня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер НОМЕР_1 0729) для ведення особистого селянського господарства в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 22259952 від 05.09.2017р. про реєстрацію права власності на неї за ОСОБА_2 та витребування у ОСОБА_1 вищевказаної земельної ділянки у власність держави.

Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.2 ст. 149 ЦПК України).

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з роз`ясненнями п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд при розгляді заяви про забезпечення позову має пересвідчитись, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 6 зазначеної постанови передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на час звернення з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність спірної земельної ділянки, своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського реалізував у 2016 році. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року №22-30173-СГ він отримав безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га ( кадастровий номер НОМЕР_2 ), що розташована на території Колодіївської сільської ради Кам`янець Подільського району Хмельницької області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис за №176240276 від 24 листопада 2016 року.

Проте, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 21.07.2017 №14-9741/14-17-СГ було затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий номер НОМЕР_1 0729 ) для ведення особистого селянського господарства в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

05 вересня 2017р. на підставі зазначеного наказу було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2

26 жовтня 2017 року за нотаріально посвідченим договором ним відчужену спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав вчинено відповідний запис.

Тарасов не визнає позов, в якому позивач просить витребувати у нього спірну земельну ділянку у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

З вище викладеного вбачається, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема, щодо законності отримання спірної земельної ділянки та її витребування.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Прокурором крім вимог про скасування рішень ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, скасування державної реєстрації права на вищевказану земельну ділянку, заявлено вимоги стосовно витребування земельної ділянки.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені заходи забезпечення позову пов`язані з предметом спору у даній справі

При цьому, невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких прокурор звернулися до суду.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом того, що заявником не обґрунтовані підстав для забезпечення позову та не надані відповідні докази стосовно наміру розпорядитися цією земельною ділянкою ОСОБА_1 , не є підставою для скасування ухвали суду, так як підставою для задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на даний час відсутні наміри відчужувати спірне майно колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у такому випадку відсутні підстави для заперечення проти забезпечення позову.

Не є підставою для скасування ухвали суду також доводи апеляційної скарги щодо невжиття судом заходів зустрічного позову.

Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Так, згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

У принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996 зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.

Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично це є збереженням існуючого стану status-quo між сторонами до ухвалення кінцевого рішення суду.

Вимагати зустрічне забезпечення від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, за загальним правилом згідно ч.1 ст.154 ЦПК України є правом суду.

Застосовування зустрічного забезпечення є обов`язковим тільки, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові ( ч.3 ст. 154 ЦПК України).

Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом( ч.4 ст. 154 ЦПК України).

При цьому згідно ч.6 ст. 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, у суду не було підстав для застосування ч.3 ст. 154 ЦПК України. Клопотання про зустрічне забезпечення на час винесення судом ухвали про забезпечення позову до суду не надходило.

Таке клопотання може бути подане та вирішене судом і після застосування судом заходів забезпечення позову.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення в даному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду

Оскільки ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року