Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 369/7542/16-ц

провадження № 61-16431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталія Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. про визнання договору недійсним, скасування реєстрації та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І. В., про визнання недійсними договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року вжито заходів забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, пов`язані з відчуженням кватири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовані заходи забезпечення позову та скасовано заборону вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, пов`язані з відчуженням кватири АДРЕСА_1 .

16 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. Проте ОСОБА_4 не мав права розпоряджатись квартирою, оскільки ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року було заборонено вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, пов`язані з відчуженням квартири.

У зв`язку з наведеним та відповідно до статей 201, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16 березня 2015 року; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомості - 24, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., номер запису про право власності - 9060186; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 16 березня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомості - 24, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В., номер запису про право власності - 9060186. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що, хоча оскаржуваний правочин щодо відчуження спірної квартири формально й було вчинено після постановлення судом ухвали про скасування заходів забезпечення позову, однак така ухвала на час вчинення правочину не діяла, відтак відчуження відбулося всупереч встановленій судом забороні вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи іншого відчуження такого майна. При вирішенні справи суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605 цс16.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що, враховуючи той факт, що на час вчинення спірного правочину ухвала про скасування заходів забезпечення позову вже була оскаржена, а така апеляційна скарга призначена до розгляду, ухвала суду першої інстанції в силу положень частини одинадцятої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року не підлягала виконанню, відтак, правочин було укладено всупереч встановленим ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року обмеженням.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди дійшли помилкового висновку про те, що на час укладення спірного правочину не були скасовані заходи забезпечення позову, отже, не існувало жодних перешкод щодо укладення договору купівлі-продажу квартири. За таких умов висновки судів є такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки, хоча оскаржуваний правочин й було вчинено після постановлення судом ухвали про скасування заходів забезпечення позову, однак ця ухвала на час вчинення правочину не набрала законної сили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 16 березня 2015 року між ОСОБА_4 (на підставі договору іпотеки та пункту 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодавцями за яким є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 березня 2015 року № 34981180 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року у справі № 760/18496/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І. В., про визнання недійсними договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зобов`язання вчинити дії, вжито заходів забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи іншого відчуження кватири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовано застосовані у справі заходи забезпечення позову. При цьому розгляд даного питання на порушення положень частини п`ятої статті 154 ЦПК України 2004 року було проведено без належного повідомлення позивачів у справі, про що зазначено в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року.

Дізнавшись про скасування заходів забезпечення позову, позивачі оскаржили ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в апеляційному порядку. З ухвали Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2015 року в справі № 760/18496/14-ц відомо, що вказана апеляційна скарга була прийнята до розгляду; ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року ухвала суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову скасована.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини одинадцятої статті 153 ЦПК України 2004 року оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або про заміну одного виду забезпечення іншим зупиняє виконання цієї ухвали.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (стаття 228 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що, хоча оскаржуваний правочин щодо відчуження спірної квартири формально й було вчинено після постановлення судом ухвали про скасування заходів забезпечення позову, однак така ухвала на час вчинення правочину не набрала законної сили, відтак, відчуження відбулося всупереч встановленій судом забороні вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи іншого відчуження такого майна. При вирішенні справи враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Аргументи касаційної скарги про те, що на час укладення спірного правочину були скасовані заходи забезпечення позову, отже, не існувало жодних перешкод щодо укладення договору купівлі-продажу квартири, є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик