Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 638/16252/15-ц

провадження № 61-40741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року у складі судді Штих Т. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року Харківська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у результаті здійснення ОСОБА_1 реконструкції торгівельних павільйонів утворилась нежитлова будівля літ. «А-1», загальною площею 65,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено на земельній ділянці, яка у встановленому законом порядку відповідачу не надавалась, без затвердженого проекту та отримання відповідного дозволу.

Посилаючись на викладене, позивач просила зобов`язати ОСОБА_1 знести за власний рахунок самовільно побудоване (реконструйоване) нежитлове приміщення літ. «А-1» загальною площею 65,1 кв. м, що розташоване на земельній ділянці на АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року позов Харківської міської ради задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 знести самовільно побудовану (реконструйовану) нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 61,5 кв. м, що розташована на земельній ділянці на АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво (реконструкцію) на земельній ділянці, яка на теперішній час належить територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, діями відповідача порушується право Харківської міської ради на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , а отже, самочинне будівництво підлягає знесенню.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва, здійснено без відповідного дозволу, затвердження проекту, на земельній ділянці, яка не була відведена у встановленому законом порядку, а тому підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила таке будівництво.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що позов про знесення самовільного будівництва може бути пред`явлено до суду виключно у разі ненадання забудовником на повідомлення управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин письмової відповіді з наміром набути законних прав на об`єкт самочинного будівництва, або якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Позивачем порушений встановлений нею самою порядок знесення об`єктів самочинного будівництва, тому що Департамент містобудування, архітектури та земельних відносин письмово не повідомив забудовника про вимогу протягом 30 днів добровільно знести об`єкт, а тому він не реалізував намір набути законних прав на об`єкт самочинного будівництва, що також передбачено частиною третьою статті 376 ЦК України. Він не отримував судових повісток про розгляд справи у суді першої інстанції.

У листопаді 2018 року Харківська міська рада подала до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначила, що ОСОБА_1 свідомо не виконав вимоги частини другої статті 331 ЦК України та не тільки не звернувся до компетентних органів із метою прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна, а навпаки ініціював штучний спір з, «фіктивним відповідачем» із метою незаконного, в обхід встановленого порядку, узаконення самочинно збудованого майна тим самим беззаперечно діяв недобросовісно. Доказів про наявність у відповідача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт із будівництва об`єктів та вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 22 травня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Кернес Я. А., за реєстраційними №№ 148, 149, 150, належать торгівельні павільйони №№ 1, 2, 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які як об`єкти нерухомого майна за продавцем зареєстровано не було.

У результаті проведених ОСОБА_1 будівельних робіт утворилась нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 65,1 кв. м за казаною адресою.

05 червня 2017 року відділом самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради складений акт обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0100 га, яким встановлено, що ця земельна ділянка не огороджена, використовується для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі з навісом (кафе, магазин). Земельна ділянка передана до запасу міста.

Зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 липня 2017 року № 91276515 убачається, що відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно, що розташоване на АДРЕСА_1 , відсутні.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю здійснено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об`єкті будівництва, за результатами якої встановлено, що в приміщеннях будівлі літ. «А-1» розміщено: магазин «Ковбасні вироби «Денвер», кафе та пункт обміну валют. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеномуна офіційному сайті Держархбудінспекції України відсутня інформація щодо об`єкта за вказаною адресою.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК Україниоб`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК Українивипливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК Українидає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Суди, встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що будь-яке речове право на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано, Харківською міською радою рішення про надання у власність або користування земельної ділянки за вказаною адресою не приймалось, жодні дозвільні документи на будівництво компетентними органами не видавались, ОСОБА_1 до Харківської міської ради з питань прийняття у встановленому законом порядку в експлуатацію вже збудованого приміщення не звертався, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про знесення будівлі літ. «А-1» за вказаною адресою, оскільки цей об`єкт є самочинним будівництвом,здійсненим на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без належно затвердженого проекту та з порушенням прав власника - територіальної громади м. Харкова.

Твердження заявника про те, що позивачем порушений встановлений нею самою порядок знесення об`єктів самочинного будівництва, так як Департамент містобудування, архітектури та земельних відносин письмово не повідомив забудовника про вимогу протягом 30 днів добровільно знести об`єкт, а тому він не реалізував намір набути законних прав на об`єкт самочинного будівництва, що також передбачено частиною третьою статті 376 ЦК України, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не надавжодних доказів звернення до компетентних органів з метою надання земельної ділянки під збудоване нерухоме майно.

Доводи заявника про те, що він не отримував судових повісток про розгляд справи у суді першої інстанції, є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи та ухвалою про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик