Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 409/1223/16-ц
Провадження № 22-ц/810/178/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2016 року (постановленого у складі судді Максименко О.Ю.) у приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із указаним позовом, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідач) на його користь заборгованість за договорами позики: від 30 липня 2013 року у сумі 6250 грн., від 01 вересня 2013 року у сумі 2000 грн., інфляційні втрати у сумі 5841 грн., відсотки за користування чужими коштами у сумі 183562,50 грн., 3% річних у сумі 160,60 грн.

Позивач вимоги обгрунтував тим, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання з повернення отриманих від нього коштів за договорами позики не виконав - кошти в передбачених у розписках строки не повернув, тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволений. Суд стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 197814,10 грн., судовий збір у розмірі 1978 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на нього, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач ввів його в оману, оскільки він підписав чисті аркуші, тому договори позики з позивачем не укладалися та ним не підписувалися, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Відзив від позивача до суду не надходив.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, не оспорюючи розмір заборгованості та не заперечуючи факту отримання відповідачем грошових коштів, вважав, що нарахування трьох відсотків за кожень день є незаконним.

Заслухавши доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав - кошти у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим гроші підлягають стягненню на користь позивача з урахуванням процентів за користування чужими коштами, інфляційних втрат та 3% річних.

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6250 грн., з виплатою 3% за кожен день, які зобов`язався повернути 30 серпня 2013 року, про що склав розписку.

01 вересня 2013 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 2000 грн., які зобов`язався повернути 01 вересня 2013 року, про що склав розписку.

Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позичених коштів не виконав, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договорів позики, оформлених розписками, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_2 , зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з процентами ( 3% за користування чужими коштами за кожен день прострочення) з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Доводи скаржника про те, що він підписав чисті аркуші та не знав про зміст розписки, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано належних доказів.

Що стосується посилання скаржника на те, що він незгоден з процентами, які встановлені умовами договору, то останній не був позбавлений права пред`явити зустрічний позов у разі незгоди з такими умовами.

Позивачем вірно розраховано суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за обома розписками та 3 % річних від простроченої суми за розпискою від 01 вересня 201 3 року, а також 3 % щоденних від простроченої суми за розпискою від 30 липня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. Судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367 374,375,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складений - 10 травня 2019 року.

Головуючий: Н.В. Стахова

Судді: В.А.Коновалова

М.В.Назарова