Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

за участю секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Каленська Т.М.,

відповідач - не з`явився,

третя особа - не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , та просила суд: «Встановити батьківство ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису № 3384 від 29 жовтня 2014 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проведеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві; змінити запис про батька: замість « ОСОБА_2 » провести запис « ОСОБА_2 ». Прізвище, ім`я та по батькові дитини - ОСОБА_3 залишити без змін». Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп. щомісячно.

27 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження та проводити розгляд справи в порядку позовного провадження.

27 липня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення експертизи судово-медичної генетичної ідентифікації, провадження по справі зупинено до проведення експертизи експертами Міського бюро Судово-медичної експертизи.

26 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі та розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

24 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначити до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача - адвокат Каленська Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що з 2013 року позивач підтримувала близькі стосунки з відповідачем, в силу свого віку вони не мали матеріальної можливості та належних житлових умов для ведення спільного сумісного проживання, після народження дитини, відповідач визнавав своє батьківство, забрав позивача разом з дитиною з пологового будинку, надав матеріальну допомогу, однак з часом відповідач почав наголошувати, що має сумніви щодо свого батьківства та відмовився подати заяву в органи РАГС про реєстрацію батьківства, така поведінка відповідача призвела до припинення відносин між сторонами, відповідач до дитини не навідується, відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, позивач з дитиною проживає у свого батька, який опікується онуком та забезпечує їх матеріально, оскільки вирішити спірні питання в досудовому порядку не виявляється за можливе, позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду.

Відповідач в судове засідання не з`явися, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа - Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.2 ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження, виданого 29 жовтня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис №3384), батьками записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень проведений у порядку, передбаченому ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України.

За нормою ст. 128 СК України за відсутності заяви про визнання батьківства, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду на підставі будь-яких відомостей, що засвідчують походження дитини від певної особи. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Як роз`яснено у пунктах 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно яких справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема, ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК).

Згідно п.п. 18 п. 1 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 №52/5

Міністерства юстиції України 24 грудня 2010 № 3307/5, якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та не має спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім`я по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Під час підготовчого судового засідання, судом задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_5 , батька позивача, та ОСОБА_6 , подруга позивача, які в судовому засіданні підтвердити той факт, що з 2013 року позивач підтримувала близькі стосунки з відповідачем, після народження дитини відповідач зразу визнав дитину, забрав позивача разом з дитиною з пологового будинку, надав матеріальну допомогу, не маючи власного житла сторони періодично проживали як в квартирі позивача, так і батьків відповідача, однак відповідач з невідомих причин став ставити під сумнів своє батьківство щодо дитини, згодом припинив стосунки з позивачем, до дитини не навідується та не надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

В межах розгляду даної цивільної справи, за клопотання позивача, судом призначено експертизу судово-медичної генетичної ідентифікації, проведення експертизи доручено експертам Міського бюро Судово-медичної експертизи, на вирішення експертів поставлені питання: чи являється ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Призначаючи судову експертизу, судом роз`яснено сторонам наслідки ухилення від участі в експертизі відповідно до ст. 109 ЦПК України, згідно якої у разі ухилення учасника справи від подання експертами необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визначені.

25 березня 2019 року Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи Судово-медичної лабораторії Відділу відділення судово-медичної генетичної ідентифікації повернуто без виконання ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року, мотивуючи неможливість надання експертного висновку тим, що на неодноразові призначення дати проведення експертного дослідження - відібрання зразків крові, відповідач ОСОБА_2 до експертної установи не з`явився.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач неодноразово свідомо, розуміючи наслідки дій по ухиленню від виконання ухвали суду про призначення судово-медичної генетичної експертизи, не з`явився на відбір зразків крові для проведення судової експертизи, у зв`язку з чим експертиза проведена не була, тому з урахуванням вимог ст. 109 ЦПК України суд визнає факт для з`ясування якого експертиза була призначена, тобто визнання відповідачем свого батьківство відносно малолітньої дитини.

Згідно статті 7 Конвенції про права дитини з моменту народження дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

За нормою частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у разі, коли ухилення сторони у справі зазначено категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно д ст. 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнання (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Європейський суд з прав людини в рішенні в справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року зауважив, що на сьогоднішній день ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту оспорювання батьківства.

Відповідач, будь-яких доказів, які б спростовували батьківство щодо малолітньої дитини, суду не надав, ухилився від проведення експертного дослідження, тому з урахуванням вищенаведних обставин, встановлених судом, які підтверджуються дослідженими у справі доказами, серед іншого показами свідків, наявні підстави вважати, що своїми діями відповідач визнав батьківство відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п. 20 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні від 18 жовтня 2000 року № 52/5, затверджених наказом Міністерства юстиції України, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Враховуючи наявність підстав для визнання відповідача батьком малолітньої дитини, суд задовольняє вимоги позивача щодо внесення змін до актового запису № 3384 від 29 жовтня 2014 року, вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, громадянина України, вказавши в графі «батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України; прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження дитини залишити без змін.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості ( договору) між батьками про сплату аліментів.

Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

В той же час, відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було надано. Дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитини, відчувати відповідальність за нею, забезпечувати йому добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально, однак відповідач самоусунувся від виховання дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання в добровільному порядку.

При визначені розміру аліментів судом враховуються обставини, що передбачені ст. 182 Сімейного кодексу України, норми статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", якою встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень , а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, тому ухвалюючи рішення, суд присуджує відповідачу до сплати аліменти на утримання сина в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача починаючи з 07 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 121, 125, 128, 134, 150, 180, 181, 182, 183, 184 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Судку України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст.1, 4, 10, 11, 12, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, громадянина України.

Зобов`язати Дніпровський районний у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни до актового запису № 3384 від 29 жовтня 2014 року, вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, громадянина України, вказавши в графі «батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України; прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження дитини залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 коп. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи з 07 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка міста Києва, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: дані відсутні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ч.1 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я