ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2564/19 Справа № 199/4810/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровського районної в м. Дніпропетровську ради, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 В обґрунтування якого зазначала, що з 2013 по 2015 рік перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, після чого сумісне життя не склалось та сторони почали жити окремо. Від шлюбних відносин мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини, син мешкав з позивачем, яка повністю займалась його вихованням та матеріальним забезпеченням. За той час, що дитина проживала з позивачем відповідач не надавав матеріальної допомоги, навіть оспорював рішення про стягнення аліментів. В грудні 2015 року відповідач звернувся до позивача з позовом про визначення місця проживання дитини. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Позивач зазначає, що не заперечувала проти спілкування батька з дитиною, але скориставшись цим відповідач викрав дитину та приховував її від позивача. Позивач намагався відшукати дитину самостійно, неодноразово зверталась до поліції. Після звернення позивача до адвоката в 2017 році її повідомили, що можуть тільки організувати зустріч із дитиною, а відібрати у батька дитину та повернути її матері не мають права, оскільки в рішенні суду не визначено місце проживання дитини з матір`ю. На зустрічі відповідач пояснив, що сина не віддасть, що він мешкає разом з новою дружиною, яку дитина називає мамою, а позивачу дозволить бачити дитину, як «хрещеній матері». Позивач регулярно спілкується з дитиною, дитина її любить та приймає, але вона не може забрати дитину до себе навіть а вихідні. До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Вважає, що перебування сина в сім`ї відповідача негативно впливає на його виховання та здоров`я. На підставі викладеного просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем по справі, його матір`ю /а.с. 2-3/.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом з батьком, в якій зазначив, що дійсно з 2013 року по 2015 рік проживав з ОСОБА_1 Під час спільного проживання народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.07.2015 року позивач звернулась до Індустріального районного суд м. Дніпропетровська, з позовом про стягнення на її користь аліментів на утримання її та сина ОСОБА_5 . 08.09.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позов було задоволено та призначено аліменти. 28.10.2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2015 року було змінено, та було встановлені аліменти в розмірі - на користь позивача з відповідача ј частини усіх доходів на утримання дитини та 1/8 частини усіх доходів на утримання ОСОБА_1 Оскільки спільне проживання з ОСОБА_1 припинилось, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визначити місця проживання сина разом з батьком. Рішенням АНД районного суду від 28 грудня 2015 року йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Між тим, в квітні 2016 року до нього звернулася ОСОБА_1 із пропозицією забрати на утримання відповідача сина, посилаючись на те, що умови її життя не відповідають інтересам дитини, що не має можливості надати належний догляд і виховання сина. Після чого, вона сама привезла дитину за його місцем проживання. Саме з квітня 2016 року дитина знаходиться під постійним наглядом відповідача та на його утриманні. 24 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. В квартирі, де мешкає відповідач, дружина та дитина створенні всі умови для розвитку, відпочинку та навчання дитини. ОСОБА_1 не цікавилась станом здоров`я дитини, жодного разу не зверталась до дошкільного закладу, станом розвитку дитини не цікавилась, будь якої участі в забезпеченні виховання та розвитку дитини з квітня 2016 року не приймала. У зв`язку з зазначеними вище обставинами ОСОБА_2 просив визначити місце мешкання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним /а.с. 44-45/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено /а.с.181-185/.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 640,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю /а.с.189-190/.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неналежним чином оцінив докази, наявні в матеріалах справи, безпідставно залишив висновок органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради поза увагою.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явився з невідомих причин. Так, з матеріалів справи вбачається, що місцем його реєстрації значиться: АДРЕСА_1 .с. 15/, однак зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що він разом з дитиною постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, апеляційна скарга, направлена йому за цією адресою, не вручена, поштова кореспонденція повернута за закінченням терміну зберігання.

Дніпровським апеляційним судом було зроблено оголошення про розгляд даної справи через офіційний сайт "Судова влада України".

Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 2013 по 2015 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 13/.

Після припинення фактичних шлюбних відносин, дитина проживала з матір`ю в кімнаті АДРЕСА_3 , яка займалась вихованням, розвитком, оздоровленням дитини. Дані обставини встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яким у позові відмовлено /а.с. 5/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 як найкраще буде відповідати інтересам дитини, оскільки забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини та зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,

від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня

2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із принципу першочергового врахування інтересів дитини, засад рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, та, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересами дитини і інтересами батьків, вважає помилковим висновок суду про відмову у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, оскільки судом не враховано наступне.

Як було зазначено вище, з моменту розлучення син мешкав з ОСОБА_1 в кімнаті АДРЕСА_3 , яка займалась його вихованням, розвитком, оздоровленням дитини.

Мати не заперечувала проти спілкування батька з дитиною, проте, під час одної з таких зустрічей, ОСОБА_2 викрав дитину та приховував від матері. Після цього змінив місце проживання та номер мобільного телефону, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не могла бачитись з дитиною.

Для матері створюються перешкоди в спілкуванні з дитиною, що зафіксовано висновком Індустріального ВП ДВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, яким встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до поліції з заявою, в якій просила вжити заходи до ОСОБА_2 , який забороняє їй бачитись із дитиною. З останнім було проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення випадків антигромадської поведінки /а.с.194 /.

Матеріалами справи встановлено, що з квітня 2016 року дитина проживає з батьком, відповідачем по справі, та його дружиною за адресою: АДРЕСА_2 .

На момент розгляду справи в суді ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні матері з сином.

Згідно наданих до суду першої інстанції пояснень свідків ОСОБА_1 за час, коли дитина проживала разом із нею, охарактеризувала себе як добропорядна людина а також любляча і турботлива мати, для якої інтереси дитини не першому місці /а.с. 8-9/.

В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що мати проживає в орендованій квартирі, має стабільний дохід, що також підтверджується матеріалами справи /а.с.а.с. 73; 196/.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566 комісія вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 разом з матір`ю /а.с. 116-119/.

Із даних психологічного висновку Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради виявлено, що на даний час психоемоційний стан дитини позитивно забарвлений. З батьком встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язанність). Михайло розповів, що батько з ним грається, викладає сплати, купає, готує їсти, відводить до дитячого клубу «Футболік». Тим самим встановлюються прості причинно-наслідкові зв`язки. Між членами родини позитивні стосунки, потреби дитини всебічно задовольняються. Стосовно відношення ОСОБА_5 до матері ОСОБА_1 , дитина має амбівалентні почуття. Зі слів дитини, своєю справжньою матір`ю він вважає ОСОБА_9 , дружину відповідача, а позивача сприймає як жінку, яку треба називати «мама». На даний час дитина проживає в стабільних, комфортних та безпечних умовах і гармонійно розвивається. Психічний розвиток дитини відповідає віковим нормам, але повністю не сформований, тому ОСОБА_3 не має власної особистої думки щодо того, з ким він бажає проживати - з батьком чи матір`ю. На думку психологів, якщо дитина потрапить в інше середовище, де буде змінено його щоденне та комфортне життя, він отримає сильний стрес, що приведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини.

Колегія також враховує право дитини бути почутою, вільно висловлювати свої погляди, проте зазначає, що на час проведення дослідження дитина мала вік 3 років 6 місяців та з огляду на вік не в достатній мірі має здатність обґрунтувати свою думку.

ОСОБА_2 при розгляді справи у суді першої інстанції та у зустрічній позовній заяві вказував, що не перешкоджає позивачці бачитися з дитиною, та одночасно просив відмовити у її позові, вказуючи на те, що дитина називає та вважає своєю матір`ю іншу жінку (його дружину), а зустрічі дитини з позивачкою негативно вплинуть на психоемоційний стан дитини.

Разом з тим, саме позивач є матір`ю дитини. Конституцією України передбачено, що державою охороняється як батьківство, так і материнство.

Відтак, мати дитини не може бути позбавлена права на спілкування із своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками дитини. Дитина має законне право знати хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування із своєю матір`ю.

За обставинами справи встановлено, що позивач протягом останніх трьох років не має можливості спілкування з дитиною, а також не може побачитися з нею.

З огляду на встановлені фактичні обставини, колегія суддів уважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, відтак таке рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, тому керуючись висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566, колегія суддів приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 , що відповідає в першу чергу інтересам дитини.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640 грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1920 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 00 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровського районної в м. Дніпропетровську ради - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров