РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13479/17

пр. № 2/759/650/19

11 березня 2019 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Миколаєць І.Ю. розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 133 літ.А,офіс 1 ) про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в порядку цивільного судочинства до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" про визнання недійсним кредитного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12.05.2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» укладено кредитний договір №12.05.2015-000000808. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору кредитор на підставі договору надає на будь-які законні цілі, а позичальник отримує фінансовий кредит на наступних умовах: сума кредиту: 2000грн; строк кредиту: 14 календарних днів; термін повернення кредиту: до 25.05.2015 (включно). Позичальник сплачує кредитору суму, плату за користування кредитом, в розмірі 560 гри за 14 календарних днів.Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного Кредитного договору порушені ного права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», що вбачається в наступному. Порушення норм встановлених ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначає те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт гоподарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15, 23 цього Закону.Крім того, частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний з а: мити споживача у письмовій формі. Відповідно до ч.З статті 509 ЦК України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до п.5.4 кредитного договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань, кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання, а саме: - за прострочку повернення кредиту - пеню з розрахунку 2% (два) за кожний день прострочення платежу; - за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% (два) за кожний день прострочення платежу. Так, відповідно до ст. З ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»: розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Оскільки облікова ставка НБУ встановлюється у відсотках річних, калькулятором санкцій використовується така формула розрахунку пені:

Розмір пені = СБ*(ОС*2)%/КДР*КДП, де СД - сума боргу;

ОС - облікова ставка НБУ;

КДР - кількість днів у році;

КДП - кількість днів прострочення.

Отже, якщо для прикладу розрахувати, керуючись ст.3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» нараховану пеню позивача у травні - червні 2015р. на суму боргу в сумі 2000грн. (2 000,00 грн. - основний борг, 560,00 грн. - плата за користування кредитом), то виходить наступне:

Розмір облікової ставки НБУ в період з 04.03.2015р.-по 28.08.2015р становив 30,0 % річних.

Тому пеня за неповернення основної суми заборгованості протягом 30 календарних днів з 26.05.2015р. по 26.06.2015р. становить 2000Х(30,0X2)% /365X30= 96, 63грн.;

пеня за неповернення плати за користування кредитом протягом ЗО календарних днів з 26.05.2015р по 26.06.2015р.становить 560Х(30,0Х2)% /365X30= 27,61 грн.

Натомість відповідно до 5.4. кредитного договору нарахування пені здійснюється з розрахунку 2% (два) за кожний день прострочення платежу по кожному із зобов`язань, тобто 2X365=730% річних. Тому пеня за неповернення основної суми заборгованості протягом 30 календарних днів з 26.05.2015р по 26.06.2015р. відповідно до 5.4. кредитного договору становить 2000Х(730)% /365X30= 1200 грн.;

пеня за не повернення плати за користування кредитом протягом 30 календарних днів з 26.05.2015р по 26.06.2015р. відповідно до 5.4. Кредитного договору становить 560Х(730)% /365X30= 336 грн.

Отже, розмір пені, встановлений у п.5.4 Кредитного договору про те, що за прострочення будь-яких грошових зобов`язань за договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 2% за кожний день прострочення платежу по кожному із зобов`язань, значно завищений і не відповідає вимогам ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Це є підставою для визнання цього пункту недійсним. Відповідно до порушення норм встановлених ч.5 п.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 5 п. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п 'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ніш зобов 'язань за договором. Як передбачено п. 1.1. кредитного договору позичальник сплачує кредитору плату за користування кредитом сумою в розмірі 560, 00 грн. за 14 календарних днів, з наданих йому 2000,00 грн. Проте якщо кредитор не повертає вчасно суму кредиту 2000, 00 грн, то відповідно до п.5.4. сплачує пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу і яка за 14 днів становить також 560, 00 грн. з розрахунку:

2000Х(2Х365)% /365X14 = 560 грн.,а отже, сума компенсації становить 100%,що відповідно до ч. 5 п. З ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою. Відповідно до порушення норм встановлених п.8, 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч.2 п. 5.4. кредитного договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань, кредитор має право змінити умови кредитного договору. Вважає, що такі умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку відповідача мають дискримінаційні ознаки, що є підставою для визнання їх недійсними. Крім того позивач вважає, що порушено норму п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» предмет розгляду спору підлягає розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Отже, при укладені кредитного договору було порушено ряд норм, тому просить визнати недійсним кредитний договір №15.05.2015-000000808 від 12.05.2015 року.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2017р. було відкрито провадження у вказаній справі, та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзиви (а.с.57-58). Про винесену ухвалу сторін було повідомлено належним чином (а.с. 40-42).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити у задоволені позову. Відповідач не вважає оспорюваних кредитний договір договором про надання споживчого кредиту.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, розглянувши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитна лінія - вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит.

З матеріалів справи вбачається, що 12.05.2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» укладено кредитний договір №15.05.2015-000000808 (а.с.17).

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору кредитор на підставі договору надає на будь-які законні цілі, а позичальник отримує фінансовий кредит на слідуючих умовах: сума кредиту: 2000грн; строк кредиту: 14 календарних днів; термін повернення кредиту: до 25.05.2015 (включно). Позичальник сплачує кредитору суму, плату за користування кредитом, в розмірі 560 гри за 14 календарних днів.

Підставами задоволення позовних вимог та визнання недійсним кредитного договору в цілому позивач вказує сім пунктів порушення позовних вимог.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» Законом України «про захист прав споживачів регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян.

Суд вважає, що отримання кредиту у розмірі 2 000, 00 грн. на будь-які законні цілі не виключають його отримання на споживчі цілі.

Відповідно до обов`язкової до застосування правової позиції Верховного суду України у зі № 6-1341 цс 15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є попущення надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні кн, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання позивачу всієї необхідної інформації підтверджено його особистим підписом, як зазначено вище.

Також з тексту позовної заяви вбачається, що позивачу абсолютно зрозумілі умови говору, зокрема, про суму кредиту та плату за користування кредитом.

Також безпідставним є посилання позивача на наявність в кредитному договорі умов, що встановлюють подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, з огляду на наступне.

Сплата пені, нарахованої на окремі (різні) прострочені платежі, не є подвійною відповідальністю за одне н те саме правопорушення.

Кредитним договором (п.5.4) передбачений лише одниг негативний наслідок за своєчасний розрахунок - сплата пені у розмірі 2% від розміру грошового зобов`язання, яке розділене на два платежі - кредит та плату за користування ним (п.1 ч.1 та п.2 ч.1 п.5.4. кредитного договору).

Зазначене розділення платежів не призводить до застосування до кожного з платежів сні два рази, одночасне застосовування пені не передбачене договором.

Відповідно до п.5.4. одна пеня у розмірі 2% застосовується один раз до одного есплаченого платежу.

У випадку, якщо боржник сплатить плату, однак не поверне кредит, відповідно до п.2 ч.1 5.4 кредитного договору позичальник за один день повинен буде сплатити одну пеню у розмірі : від несплаченого платежу з розрахунку:

2000,0грн. х 2% х 1 день = 40 гривень (за несплату суми кредиту за кредитним договором).

У випадку несплати двох платежів - неповернення суми кредиту та несплати плати за ористування ним - за один день позичальник повинен сплатити одну пеню у розмірі 2% від кожного несплаченого платежу з розрахунку:

2000,0грн. х 2% х 1 день = 40 гривень (за несплату суми кредиту за кредитним договором) та 560, 00грн. х 2% х 1 день = 6,27 гривень (за несплату плати за користування за кредитним оговором).

Ні пунктом 5.4 кредитного договору, ні іншими нормами кредитного договору не передбачене ні сумування розмірів пені, ні одночасне їх застосування до одного платежу.

З наведеного вбачається, що пунктом 5.4 кредитного договору встановлений один вид відповідальності - пеня - в одному розмірі, який не сумується і не збільшується - 2% - до розміру одного (кожного) несплаченого платежу.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у ідсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день рострочення виконання.

З наведеного вбачається, що пеня - це певний відсоток, на який помножується неповернута грошова сума.

При цьому жодна законодавча норма не встановлює обмежень, що до одних платежів пеня застосовується, а до інших - не застосовується. В тому числі закон не встановлює і таких обмежень до плати за користування кредитом.

Як встановлено в обов`язковому до застосуванні правовому висновку, викладеному у постанові ВСУ у справі № 6-154 цс 15, окремі платежі за одним кредитним договором є окремими самостійними зобов`язаннями.

Умови застосування поняття «подвійна цивільна відповідальність за одне й те саме правопорушення» зазначені в обов`язковому до застосуванні правовому висновку, викладеному у постанові ВСУ у справі № 6-2003цс15, відповідно до якого вказаному поняттю відповідає одночасне застосування штрафу та пені за попущення строків виконання одного й тою ж грошового зобов`язання за кредитним договором.

У випадку, що розглядається, тільки неня у одному сталому розмірі 2% застосовується до різних платежів (грошових зобов`язань), тому пункт 5.4 кредитного договору. підтвердження заявки 1, підтвердження заявки 2 не встановлюють подвійної цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлена відсутність попущения норм ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитним договором встановлено (п. 11.1), що всі додатки, зміни та доповнення до цього Договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином сторонами. Кредитор може скористатись своїм правом на зміну умов договору, оформивши їх у вигляді змін або доповнень та надати позичальнику для їх підписання. Без підпису позичальника такі зміни не будуть мати юридичних наслідків для сторін договору.

Також умовами договору (п. 8.1 кредитного договору) встановлено право сторін припинити дію договору повним виконанням зобов`язання).

Позивач, зазначаючи в позовній заяві про відсутність строку дії договору, в цьому ж реченні вказує такий строк, який зазначено в п.8.1 кредитного договору

Зобов`язання кредитора за кредитним договором встановлено п.1.1 та полягає в наданні кредиту позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. У випадку ненадання кредиту позичальникові у позичальника не виникнуть обов`язки, встановлені кредитним договором, а кредитор буде позбавлений прав, передбачених таким договором.

Норми ЗУ «Про захист персональних даних» відповідачем не порушені.

Позивач підписанням кредитного договору надав свою однозначну, безумовну, безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, про що зазначено в п. 9.4 кредитного договору, а також про надання вказаної згоди зазначено в п.3 анкети позичальника від 12.05.2015р., яка підписана позивачем.

Пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб`єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Пунктом 2 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.15 ч.2 ст. 6, ст.ст.9, 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлений обов`язок суб`єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов`язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п`яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом.

Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з наведених позивачем підстав, окрім пункту 6 де зазначено, що порушення норм встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди»

Відповідно до п.10.1. всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. м. Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду №007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції). Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід`ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились.

Поряд з цим згідно з п.10.2 найменування Сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за цим Договором. Згідно з п. 10.3. місце і дата укладення цієї третейської угоди відповідають місцю і .іаті укладення цього Договору. Також сторони в договорі підтвердили що положення пунктів 10.1-10.3 Договору становлять третейське застереження відповідно до чинного законодавства України.

Проте ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні осоди мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може '. ти переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті З, шункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до ш н ного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і гос подарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення щгетейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. б Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і щро виправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті б цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з іг -г. ванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового вбороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити йд положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного зл- онодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість с сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті «. г-.осин між сторонами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Договір пабуав чинності з 12.05.2015 року, згідно пункту 8.1 Кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральніш засадам суспільства.

Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р.№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Пленум Верховного Суду України, в своїй постанові №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві.

Спеціальнім законом, який регулює правовідносини по отриманню та виконанню; .поживчого кредиту з Позивачем є ЗУ «Про захист прав споживачів». Статтею 18 зазначеного Закону передбачено визнання недійсними умов договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (або його окремі умови), визнані судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення.

Таким чином, на час укладення третейського застереження, між Позивачем та Відповідачем ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами :прав у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.І ст.6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15.

Враховуючи те, що нормами ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має - слуховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вважаємо, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого зокрема ряд пунктами розділу 10 Кредитного Договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний повністю розділ 10 кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позову ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 3, 15, 16, 233, 627, 628, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 11, 18, 23 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81,141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 133 літ.А,офіс 1 ) про визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати пункт №10 кредитного договору №12.05.2015-000000808 від 12.05.2015 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя: І.Ю. Миколаєць