ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2878/19 Справа № 173/2239/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року олегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у грудні 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним /а.с. 2-3/.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був посвідчений нотаріально.

Згідно цього договору позивач ніби-то взяла у відповідача кошти в сумі 216 000 грн., що на день укладення договору еквівалентно 8 000 доларам США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою власноруч написаною позичальником.

Відповідно до п. 2 укладеного договору вказана сума передається в позику під 60 відсотків річних.

Позивач посилається на те, що відповідач дійсно передав їй кошти в сумі 216 000 грн., що на день укладення договору еквівалентно 8 000 доларам США, але ці кошти отримані не в борг, а з метою урегулювання домовленості про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 9,720 га, яка належить позивачу на праві власності відповідно до Державного акту про право власності на землю, виданого згідно рішення сесії Дніпровської селищної ради № 112/2-22/ХХІІ від 15 червня 2001 року.

У в зв`язку з тим, що Верховною Радою України встановлено мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки вони не можуть.

На підтвердження того, що сторони домовилися про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу, відповідач передав позивачу 8 000 доларів США при цьому забрав у неї усі документи на земельну ділянку та умовив позивача укласти договір позики як гарантію того, що належна йому земельна ділянка після скасування мораторію буде відчужена саме відповідачу.

Відповідач у свою чергу надав позивачу розписку згідно якої ОСОБА_1 зобов`язується на час укладання договору купівлі-продажу земельного паю розторгнути договір позики.

Позивач вважає, що фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому відповідно до ст. 235 ЦК України цей правочин є удаваним

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір позики, укладений 07 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василем Антоновичем та зереєстрований в реєстрі за № 806, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Застосовано наслідки недійсного правочину та зобов`язано ОСОБА_2 після набрання рішенням законної сили повернути ОСОБА_1 216 000 грн., що еквівалентно 8000 доларам США. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 49-53/.

Своє рішення суд мотивував тим, що у судовому засіданні підтверджено той факт, що між сторонами існувала домовленість, щодо купівлі-продажу земельної ділянки, що відповідало її внутрішній волі, а відповідачем не надано доказів того, що між сторонами виникла боргові зобов`язання за договором позики, а тому це є удаваним правочином.

Встановивши, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, а також те, що цей правочин суперечить закону, суд прийшов до висновку, що його можливо визнати недійсним.

Також, враховуючи те, що обидві сторони діяли умисно, суд прийшов до висновку про можливість застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати позивача повернути відповідачу отримані кошти.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи /а.с. 60-62/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Відповідно до цього договору ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 216 000 грн., що на день укладання договору еквівалентно 8 000 доларів США, під 60% річних, до сьомого вересня 2031 року. Факт отримання грошей підтверджено розпискою власноруч написаною позичальником. Договір посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем В.А., зареєстровано в реєстрі № 806 /а.с. 34/.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Заявляючи вимогу про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 не заперечує факт добровільного підписання договору та факт отримання коштів в сумі 216 000 грн., але заперечує отримання коштів у борг і наполягає на тому, що ОСОБА_1 передав їй ці кошти як оплату за належну їй земельну ділянку площею 9, 72 га, яку вона продала йому.

Позивач посилається на те, що Верховною Радою України встановлено мораторій на продаж земель сільскогосподарського призначення, а тому вона не могла укласти договір купівлі-продажу належної їй земельної ділянки, а тому відповідно до ст. 235 ЦК України договір позики є удаваним правочином, а тому відповідно до ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України він є недійсним, та до нього застосовуються наслідки недійсності правочину.

У суді першої інстанції пояснення дав приватний нотаріус Питомець В.А., який пояснив, що посвідчував договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перед підписанням договору він ознайомив сторони з текстом договору, наслідками його укладання, істотними умовами, а також застереженням щодо того, що договір позики укладається без приховання іншого правочину. Також при укладанні договору позики, свою згоду на його укладання надала дружина позикодавця ОСОБА_3 /а.с. 36/.

За удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 і наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції так як позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров