ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2240/19 Справа № 206/4071/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю /а.с. 2-6/.

Позов обґрунтовувала тим, що 22.11.2001 ВАТ «Дніпроенерго» Придніпровського КСБУ було надано ордер № 16 на житлову площу у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - кімната) на імя ОСОБА_2, який є рідним братом позивача. У травні 2007 року, після закінчення навчання у Дніпропетровській Державній фінансовій академії позивач переїхала мешкати до вказаної кімнати, де проживає по сьогоднішній день. У тому ж 2007 році ОСОБА_2 разом із своєю родиною виїхав з зазначеної кімнати і з того часу позивач почала мешкати у кімнаті одна, чим фактично заволоділа і продовжує, безперервно володіти кімнатою протягом останніх одинадцяти років. З 2007 року позивач добросовісно та відкрито володіє зазначеним приміщенням, ставиться до нього як до власного житла, робить в ньому поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні платежі, підтримує кімнату в належному стані та використовує її як основне житло. В той же час, згідно відповіді ДБТІ кімната зареєстрована за Територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради. При цьому, відповідач жодного разу не звертався до позивача з проханням або вимогою звільнити зазначене приміщення, жодного спору щодо права користування кімнатою між позивачем та відповідачем не виникало, чим відповідач фактично відмовився від зазначеного приміщення. Інших осіб, які претендують на вказану кімнату немає. Враховуючи вищевикладене, а також, керуючись ст. 344 ЦК України, позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказану вище кімнату.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 126-128/.

Не погодившись із таким рішенням позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі /а.с.132-136/.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 листопада 2001 року на імя ОСОБА_2 було видано ордер № 16 ВАТ «Дніпроенерго» Придніпровський КСБУ, на житлову площу в гуртожитку, а саме: на право зайняття кімнати № 1, по вул. Космонавта Волкова, 12, сімєю, яка складається із ОСОБА_2 (на якого було видано ордер) та ОСОБА_3 (його дружини) /а.с. 10/.

Згідно копії паспорту ОСОБА_2, адреса місця проживання останнього з 26 серпня 2002 року до 27 грудня 2011 року була зареєстрована у гуртожитку по вул. Космонавта Волкова, 12 у м. Дніпропетровську /а.с. 11-13/.

Станом на 11 вересня 2018 року у кімнаті зареєстровані особи відсутні, що підтверджується відповіддю третьої особи № 5/5-131 від 12 вересня 2018 /а.с. 111/.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (ОСОБА_2 дівоче прізвище) є рідними братом та сестрою, що вбачається із копій відповідних свідоцтв про народження та копії свідоцтва про шлюб /а.с. 14, 15, 17/.

Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР № 9981 від 12.07.2018 станом на 31 грудня 2012 року житлове приміщення № 1 по вул. Космонавта Волкова, 12 у м. Дніпрі зареєстровано за Територіальною громадою міста Дніпропетровська, в особі Дніпропетровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 13.10.2011, видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Будівля гуртожитку за адресою: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 12, літ. А-2 балансовою належністю зареєстрована за Комунальним виробничим житловим ремонтно експлуатаційним підприємством Самарського району на підставі рішень виконавчого комітету, Дніпропетровської міської ради /а.с. 18/.

Згідно акту від 20 липня 2018 року, підписаного мешканцями кімнат № № 4 та 8 ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, фактично ОСОБА_1 проживає у кімнаті з травня 2007 року /а.с. 40/.

Як вбачається із наданих суду квитанцій про сплату вартості наданих комунальних послуг, у період з 2012 року по місяць та рік звернення позивача до суду, перерахунок відповідних коштів здійснювався як від імені позивача так і ОСОБА_2, про що є відповідні відмітки у графах квитанцій /а.с. 46-87/.

Також, суд першої інстанції із показів свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановив, що останні не можуть чітко підтвердити рік з якого позивач почала проживати у спірній кімнаті, і рік з якого ОСОБА_2 разом із своєю сімєю переїхав проживати в інше місце, тобто обставини викладені у позовній заяві.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та виходив з того, що позивач була освідчена, що спірна кімната належать територіальній громаді, ордер на вселення був виданий на ім'я її брата, а позивач вселилась до кімнату без будь-яких правових підстав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлені ЦК.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона постійно проживала в спірній кімнаті без реєстрації, відкрито і безперешкодно користувалася нею на протязі 10 років, своєчасно сплачувала комунальні платежі, вживала засоби щодо збереження спірної квартири. На теперішній час, відповідач жодного разу не звертався до позивача з проханням або вимогою звільнити зазначене приміщення, жодного спору щодо права користування кімнатою між позивачем та відповідачем не виникало, чим відповідач фактично відмовився від зазначеного приміщення. .

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на кімнату була набувальна давність, а позивач знала, що спірна кімната належить Дніпровській міській раді, тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про те, що позивач не є добросовісним набувачем, підстав, з якими закон повязує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Посилання позивача про те, що висновки суду є безпідставними та недоведеними, оскільки не встановлені обставини, які б підтверджували факт володіння нею спірною кімнатою на підставі згоди всіх членів сім'ї наймача, що вона володіє кімнатою за волею власника, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, та не спростують висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що нею було доведено наявність всіх умов, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки право на користування спірною кімнатою отримала взагалі інша особа, цей факт був відомий позивачу, як і те, що дана кімната належить Дніпровській міській раді, а тому дія статті 344 ЦК України не поширюється на дані правовідносини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору виконав вимоги ст. 89, ст. 264 ЦПК України та у відповідності до зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставинам і дослідженим доказам, висновки суду обгрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_7