Ухвала

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 367/6815/15-ц

провадження № 61-8724ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про солідарне стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з вини водія ОСОБА_1, який керував автомобілем Lexus, 13 липня 2015 року в місті Буча Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої автомобілю позивача Volkswagen завдано механічних пошкоджень. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»). Згідно з висновком експерта-товарознавця

від 14 серпня 2015 року величина матеріальних збитків, завданих автомобілю Volkswagen, становить 13 653,65 грн, а вартість відновлювального ремонту - 35 065,68 грн. Також неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у

10 000.00 грн. Крім того, у грудні 2014 року ОСОБА_2 уклав з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договір оренди свого транспортного засобу терміном на 24 місяці, відповідно до умов якого розмір орендної плати становить 200,00 грн на добу. Таким чином, станом на день звернення до суду розмір упущеної вигоди за 69 днів становить 13 800,00 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» у солідарному порядку на його користь завдану майнову шкоду у розмірі 35 065,68 грн, 10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 13 800,00 грн упущеної вигоди.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з

ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток, заподіяний йому як власнику автомобіля Volkswagen внаслідок ДТП, у розмірі 13 153,55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної йому як власнику автомобіля Volkswagen внаслідок ДТП, у розмірі 500,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1про відшкодування матеріальної шкоди, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2016 року в частині вирішення позову про стягнення моральної шкоди та упущеної вигоди залишено без змін.

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просив стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія» та ОСОБА_1 у солідарному порядку 3 % річних у розмірі 2 476,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 9 695,47 грн, що разом становить 12 162,47 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня

2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2 суму інфляційних втрат в розмірі 9 695,47 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» - Медведченко Т. М. задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2018 року скасовано.

Позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 21 912,13 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26 квітня 2019 року через засоби поштового зв'язку до Верховного Суду звернувся ОСОБА_1 з касаційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 році встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 367/6815/15-ц є: стягнення з ОСОБА_3 та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» у солідарному порядку на його користь завдану майнову шкоду у розмірі 35 065,68 грн,

10 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 13 800,00 грн упущеної вигоди, 3 % річних у розмірі 2 476,00 грн та інфляційні втрати у розмірі

9 695,47 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судове рішення у даній справі підлягає касаційному оскарженню відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме: касаційна скарга стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржене судове рішення прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про солідарне стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило