Дата документу 23.04.2019 Справа № 334/6041/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/6041/17

Провадження №22-ц/807/396/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в складі судді Ісакова Д.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз збут» про захист прав споживачів, в обґрунтування якого зазначав наступне.

Позивач проживає у газифікованому помешканні, а саме в квартирі АДРЕСА_1 та відповідно до побутових власних потреб використовує природний газ, який постачається відповідачами.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.

Ігноруючи вимоги чинного законодавства щодо комерційного обліку газопостачання, представники відповідачів 24.11.2016 року намагалися встановити загальнобудинковий вузол обліку (лічильник), при цьому було безпідставно відмовлено у встановленні йому, як споживачу індивідуального лічильник газу. На відповідні звернення щодо встановлення індивідуального вузла обліку споживання природного газу (лічильника) у власному помешканні йому було безпідставно відмовлено, чим порушено права споживача.

Починаючи з грудня 2016 року відповідачами безпідставно було здійснено нарахування за спожитий газ та послуги газопостачання із розрахунку 9,8 куб метрів за одну людину/місяць по сьогодення.

Разом з тим, відповідно до приписів Постанови КМУ № 203 від 23.03.2016 року «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», визначено норми споживання у розмірі 4,4 куб метрів людино/місяць, а починаючи з 19.08.2017 року встановлена норма у розмірі 3,3 куб метрів людино/місяць.

Відповідно до приписів статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивач вважає, що зазначеними діями з боку недобросовісного постачальника природного газу шляхом незаконного використання монопольного становища, йому як споживачу було завдано моральних страждань, що призвело до додаткових зусиль організації його життя та безпідставну сплату додаткових грошових коштів. Моральне відшкодування позивач оцінює у розмірі 1000,00 гривень.

Враховуючи зазначене, просить зобовязати відповідачів здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні - квартирі АДРЕСА_2 з урахуванням встановленої норми у розмірі 4,4 куб метрів людино/місяць починаючи з грудня 2016 року по серпень 2017 року, та за нормою 3,3 куб метрів людино/місяць, починаючи з серпня 2017 року до моменту вирішення спору по суті. Стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму морального відшкодування у розмірі 1000,00 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне. Судом при вирішенні спору не було застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу», Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», постанова Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Крім того, суд дійшов хибного висновку про те, що між ОСОБА_1 як споживачем та відповідачами не було укладено договору, що суперечить наявному договору, а у разі відсутності договору у письмовій формі, суд мав би дійти висновку про складеність між сторонами фактичних відносин. Також суд безпідставно дійшов висновку щодо відсутності у операторів газового ринку обовязку встановлення засобів вимірювання постачання (газових лічильників) та відсутності підстав для задоволення моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2І подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги аналогічні вищезазначеним доводам.

Представник ТОВ «Запоріжгаз збут» до суду апеляційної інстанції не прибув, повідомлений про місце та час розгляду справи., причини неявки не повідомив ( а.с.129).

ОСОБА_1 приймає участь в судовому засіданні через свого уповноваженого представника.

Колегія суддів відповідально до приписів ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не зявились в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що вина ПАТ «Запоріжгаз» у невстановленні загальнобудинкового лічильнику газу відсутня, тому граничні обєми споживання природного газу позивачу нараховані на підставі чинного законодавства.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що постачання природного газу мешканцям (споживачам) на території міста Запоріжжя здійснює субєкт господарювання ПАТ «Запоріжгаз», який відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» кваліфікується як оператор газорозподільної системи (далі - оператор ГРМ).

ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Абзацом 2 пункту 1 глави 3 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем визначено, що споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобовязані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх обєкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

У відповідності до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу. Згідно з п. 4 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його обєкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення обєму споживання природного газу, крім іншого мають містити норми споживання природного газу у розрізі 12 календарних місяців (норма застосовується щодо побутових споживачів без лічильника газу).

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його обєкт.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (п. 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).

В березні 2016 року ПАТ «Запоріжгаз» було сформовано та направлено споживачу ОСОБА_1, який отримував технічний доступ до ГРМ, об`єкт якого за адресою: АДРЕСА_3 в установленому законодавством порядку був підключений до газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз», Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу.

За наслідками направлення оператором ГРМ Заяви-приєднання до договору розподілу природного газу, з боку споживача Заяву-приєднання до договору розподілу природного газу на адресу оператора ГРМ, не було повернуто та не було подано заяви про припинення розподілу газу на його обєкт.

В подальшому, ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років здійснював оплату спожитого ним природного газу на підставі наданих йому з боку його постачальника ТОВ «Запоріжгаз збут» відповідних рахунків за послуги з газопостачання.

За вказаним вбачається, що факт оплати позивачем спожитого природного газу підтверджує споживання газу останнім, а отже є діями, які засвідчують бажання останнього укласти договір розподілу природного газу, що у підсумку є фактом приєднання до умов договору розподілу природного газу (акцептуванням договору розподілу природного газу) на умовах, що зокрема визначені в персоніфікованих даних відповідної заяви-приєднання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб'єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року.

У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. "Про норми споживання природного газу населенням в разі відсутності газових лічильників", на момент виникнення спірних правовідносин, визначено норму споживання газу в розмірі 4,4 м. куб. на особу в місяць, а з 19.08.2017 року в розмірі 3,3 м. куб. на особу в місяць.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що у разі відмови населення від встановлення суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - з 01 січня 2018 року.

Згідно з пунктом 10 глави 2 розділу Х Кодексу газорозподільних систем установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Наведеними спеціальними законами у сфері регулювання ринку газу обовязок із встановлення лічильників газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) покладений на суб'єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. При цьому, законом також чітко визначені джерела фінансування робіт з оснащення лічильниками газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) населення: кошти суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, кошти відповідного бюджету, інші джерела, не заборонені законодавством. Отже, законом не передбачено покладення на споживача обовязку фінансувати витрати зі встановлення лічильника газу у багатоквартирному будинку, в якому розташована його квартира, або ж у його квартирі.

Згідно з пунктом 5 глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем до порушень, внаслідок яких оператор газорозподільної системи змінює встановлений режим нарахування об'ємів (обсягів) розподіленого природного газу споживачу, належить відмова в доступі до об'єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого оператор газорозподільної системи не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу.

Згідно з пунктом 6 глави 3 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем у разі відмови в доступі до об'єкта споживача, внаслідок чого оператор газорозподільної системи не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу споживачу, який не забезпечений лічильником газу (розраховується за нормами споживання), визначення об'єму спожитого природного газу здійснюється за граничними об'ємами споживання природного газу населенням з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв, починаючи з дати, наступної після дати недопуску, визначеної в акті про порушення.

Ознайомлення побутового споживача із запланованими датою та часом встановлення лічильника газу має бути підтверджено позначкою про вручення йому письмового попередження про встановлення лічильника газу, яке має бути надане побутовому споживачеві не пізніше ніж за десять робочих днів до запланованої дати встановлення лічильника газу.

При цьому представник оператора газорозподільної системи в акті про порушення має попередити споживача під особистий підпис про те, що розрахунки за спожитий газ за граничними об'ємами споживання природного газу населенням буде здійснено через 20 днів з дня складання акта про порушення, і про те, що до цього часу споживач має забезпечити доступ представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу. У разі забезпечення споживачем протягом цього строку доступу представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу процедура нарахування за граничними об'ємами споживання природного газу населенням не застосовується.

Абзацом сьомим пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем передбачено, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об'єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об'ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. Додаток 10 до Кодексу газорозподільних систем встановлює граничні об'єми споживання природного газу населенням: плита газова за наявності централізованого гарячого водопостачання - 9,8 м куб. людино-місяць.

Таким чином, для застосування такої санкції, як визначення фактичного об'єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об'ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт правопорушення - відмова споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи, тобто у разі доведеності факту відмови в доступі до об'єкта споживача.

Встановлено, що 24 листопада 2016 року представниками Оператора ГРМ за участю споживача ОСОБА_1 складено акт про порушення № 678, в якому встановлено факт відмови від встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу (ЗВОГ), що здійснюється за рахунок Оператора ГРМ за адресою: вул. Іванівська, 20/8 36. Зазначений акт підписаний представниками Оператора ГРМ та споживачем ОСОБА_1 (а.с. 28).

В зазначеному Акті міститься зауваження споживача, а саме: «Згідно закону хочу встановити індивідуальний лічильник обліку газу».

09 грудня 2016 року комісія з розгляду актів про порушення ПАТ «Запоріжгаз» розглянула акти про порушення, в т.ч. акт № 678, за результатами розгляду вирішено акти по порушення задовольнити (а.с. 29).

З протоколу №4 засідання комісії з розгляду актів про порушення ПАТ «Запоріжгаз» від 09.12.2016 року, не вбачається, що за результатами розгляду акта приймалось рішення про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовим споживачам, що проживають у вказаного будинку, а саме з 01 листопада 2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу з 4,4 м куб. на 9,8 м куб.

Як встановлено Кодексом газорозподільчих систем (абзац 7 пункту 3 глави 4 розділу IX, пункт 6 глави 3 Розділу ХІ) правопорушення у виді відмови від встановлення лічильника має бути зафіксоване оператором ГРМ згідно визначеної процедури з оформленням відповідного документа певної форми і змісту.

У главі 5 Розділу ХІ Кодексу газорозподільчих систем зазначено, що у разі виявлення у споживача або несанкціонованого споживача порушень, визначених у главі 2 цього розділу, на місці їх виявлення представником Оператора ГРМ складається акт про порушення за формою, наведеною в додатку 16 до цього Кодексу.

Акт про порушення після пред'явлення представником Оператора ГРМ службового посвідчення складається в присутності споживача/несанкціонованого споживача та/або незаінтересованої особи (представника власника/користувача, на території чи об'єкті якого сталося порушення, або органу місцевого самоврядування) за умови посвідчення його особи та засвідчується їх особистими підписами. У разі якщо комерційний вузол обліку, на якому сталося порушення, знаходиться на території (в приміщенні) Оператора ГРМ, останній повинен завчасно попередити споживача про час і місце складання акта про порушення.

Представник Оператора ГРМ перед складанням акта про порушення зобов'язаний повідомити споживача (несанкціонованого споживача) про його право внести зауваження та заперечення до акта про порушення, викласти мотиви своєї відмови від його підписання або підписати його без зауважень.

Акт про порушення щодо відмови побутового споживача (фізичної особи) в доступі до власного об'єкта вважається дійсним, якщо його підписали представник Оператора ГРМ та одна незаінтересована особа (представник житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувач або управитель будинку, виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення або представник органу місцевого самоврядування) за умови посвідчення їх осіб.

Акт про порушення має бути розглянутим комісією з розгляду актів про порушення Оператора ГРМ, яка визначає його правомірність та приймає щодо них відповідне рішення.

З наданого акту про порушення, який міститься у справі (а.с.28), взагалі не вбачається що до участі у його складанні залучалися будь-які незаінтересовані особи (представник житлово-експлуатаційної організації, балансоутримувач або управитель будинку, виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоорганізації населення або представник органу місцевого самоврядування).

Водночас матеріали справи свідчать про те, що позивач висловив своє бажання встановити в квартирі індивідуальний лічильник, зазнавчивши про це в акті №678 та подавши особисту заяву до ПАТ «Запоріжгаз».

У відповіді ПАТ «Запоріжгаз» № ЛВ 3207-0317 від 07.03.2017 на звернення ОСОБА_1 від 07.02.2017 року щодо перерахунку та встановлення індивідуального безкоштовного побутового лічильника газу, зазначено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показниками будинкового вузла обліку, він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти. 24.11.2016 мешканці будинку 20 за адресою місто Запоріжжя вулиця Іванівська відмовилися надати доступ для встановлення будинкового вузла обліку на підставі чого був складений акт про порушення № 678 від 24.11.2016 р. Таким чином, фактичний обєм спожитого природного газу споживачами за зазначеною адресою з 01.12.2016 року визначається за граничними обємами споживання природного газу населенням в розмірі 9,8 куб.м. (у разі відключення централізованого гарячого водопостачання 18, 3 куб.м.) на одну зареєстровану особу по кожному особовому рахунку. Зазначено, що за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Іванівська, будинок 20 до кінця 2017 року за ініціативи і за кошти ПАТ «Запоріжгаз» буде встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу (а.с. 3).

Таким чином, ОСОБА_1 просив встановити індивідуальний газовий лічильник.

Незважаючи на вищезазначене, нарахування ОСОБА_1 обсягів спожитого газу за нормами споживання 9,8 куб.м відповідач здійснив саме як санкцію за порушення правил обліку та споживання природного газу, що полягало у відмові від встановлення приладу обліку спожитого газу (лічильника).

Отже, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав у відповідача на зміну режиму нарахування об'ємів природного газу ОСОБА_1, шляхом встановлення з 01.12.2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу - 9,8 м куб.

В статтях 5, 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку газу" відсутні будь-які положення, які б передбачали встановлення для однієї категорії споживачів виключно індивідуальних газових лічильників, а для іншої категорії споживачів загальнобудинкових приладів обліку газу, а тому слід прийти до висновку, що відповідно до цього Закону Оператор ГРМ не вправі одноособово вирішувати питання, який саме газовий лічильник має бути встановлений для споживача, індивідуальний чи загальнобудинковий і споживач може нести встановлену законом відповідальність лише за відмову від встановлення газового лічильника виключно у своє помешкання.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні є обґрунтованими.

Вбачається, що ОСОБА_1 вищезазначені позовні вимоги заявляє до ПАТ «Запоріжгаз» та ТОВ «Запоріжгаз збут».

Згідно з постановою НКРЕКП від 28 травня 2015р. № 1652 «Запоріжгаз збут» в установленому порядку отримало ліцензію на постачання природного газу за регульованим тарифом з 01 липня 2015р., тому на даний час, а також на час виникнення спірних правовідносин, є постачальником газу, зокрема, для побутових споживачів, які проживають на території м. Запоріжжя.

Отже, ПАТ «Запоріжгаз» забезпечує розподіл природного газу, а ТОВ «Запоріжгаз збут» постачання природного газу.

Оскільки позивачу нараховується оплата за природний газ саме постачальником в особі ТОВ «Запоріжгаз збут», то підлягають задоволенню позовні вимоги щодо перерахунку за спожитий газ та послуги газопостачання, заявлені саме до відповідача ТОВ «Запоріжгаз збут».

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо перерахунку за спожитий газ та послуги газопостачання, спрямовані до відповідача ПАТ «Запоріжгаз» не підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання з грудня 2016 року по день ухвалення рішення суду на підставі норм, які встановлені Постановою Кабінету міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. "Про норми споживання природного газу населенням в разі відсутності газових лічильників".

Проте, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 травня 2018 року в справі №826/2507/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року, постановою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року, визнано протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 "Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників"; визнано протиправним та нечинним пункт 1 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 204.

Постанова Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 р. "Про норми споживання природного газу населенням в разі відсутності газових лічильників" втратила чинність 08.02.2019 року.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 30 січня 2019 року «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» (в редакції від 30.03.2019 року), норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу втратили чинність на підставі Постанови Кабінету міністрів України №143 від 27.02.2019 року.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 266 від 13 лютого 2019 року, яка набула чинності 30 березня 2019 року «Про відновлення дії постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. №609», відновлено дію постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 р. №609 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 143 від 27 лютого 2019 року, яка набула чинності 07 березня 2019 року «Питання споживання природного газу» затверджено норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу згідно з додатком. Установлено, що застосування норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, затверджених пунктом 1 цієї постанови, здійснюється з 9 серпня 2018 року; не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у звязку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 237 "Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (Офіційний вісник України, 2015 р., № 36, ст. 1075) та від 23 березня 2016 р. № 203"Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників" (Офіційний вісник України, 2016 р., № 24, ст. 958).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідачів здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні - квартирі АДРЕСА_4, підлягає скасуваннювідповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення зазначених позовних вимог, зобовязавши ТОВ «Запоріжгаз збут» здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні - квартирі АДРЕСА_4, починаючи з грудня 2016 року по день ухвалення судового рішення, відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу, які були встановлені Кабінетом Міністрів України у відповідний період з врахуванням вищезазначених вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору розподілу природного газу, який є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Кодекс газорозподільних систем та умови типового договору розподілу природного газу не передбачають відшкодування моральної шкоди, у правовідносинах, які виникли у даній справі.

Таким чином, не встановлено обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у справі є фізична особа, яка звільнена від сплати судового збору згідно ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно до вимог п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час подання позову, судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становить 640 грн. (1600 х 0,4).

Відповідно до вимог п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду оплачується, виходячи зі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, позивач повинен був сплатити судовий збір за подання позовної заяви щодо позовної вимоги про зобовязання здійснити перерахунок за газопостачання у розмірі 640, 00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960, 00 грн., всього 1 600, 00 грн.

Отже, з ТОВ «Запоріжгаз збут»підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1 600, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання відповідачів здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:

«Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» здійснити перерахунок за спожитий газ та послуги газопостачання у помешканні - квартирі АДРЕСА_4, починаючи з грудня 2016 року по день ухвалення судового рішення, відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу, які були встановлені Кабінетом Міністрів України у зазначений період».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут» в дохід держави судовий збір в розмірі 1600, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_3