Справа № 300/791/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача - Готри Т.Ю.,

суддів - Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

з участю секретаря судових засідань - Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року, ухвалене суддею Софілканич О.А., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 8 лютого 2006 року банком і ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 113 162 грн 45 коп., що складається з: 4 484 грн 09 коп. заборгованості за кредитом, 108 678 грн 36 коп. заборгованості за процентами, яку АТ КБ "ПриватБанк" просило стягнути на його користь із відповідача та судові витрати у розмірі 1 762 грн за сплату судового збору.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року у позові АТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити. Вказує на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність договірних відносин між сторонами. На підтвердження укладення договору приєднання посилається на заяву позичальника, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ОСОБА_3 та банком договір. А тому вважає, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

У судовому засіданні представник апелянта АТ КБ «ПриватБанк» Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (під розписку), а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів наявність договірних правовідносин між сторонами та суму заборгованості, яку позивач просив стягнути з відповідача на користь банку.

Проте колегія судів із висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 8 лютого 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 2 650 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.12).

ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, в даному випадку зміст договору від 08.02.2006 року було зафіксовано у декількох документах, а саме: у заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою і Тарифах банку.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.14).

Отже матеріалами справи встановлено, що між банком і ОСОБА_3 8 лютого 2006 року було укладено договір приєднання, згідно якого банк надав, а відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 650 грн, який неодноразово змінювався (збільшувався та зменшувався), що стверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_3 Зміна кредитного ліміту відбувалась з 23.02.2006 року по 18.08.2015.

За укладеним договором ОСОБА_3 було видано наступні кредитні картки : № НОМЕР_1 дата відкриття 08.02.2006 з терміном дії 07/15; №НОМЕР_2 дата відкриття 12.07.2012 з терміном дії 01/16; №НОМЕР_3 дата відкриття 21.09.2012 з терміном дії 05/16; №НОМЕР_4 дата відкриття 29.04.2013 з терміном дії 09/16, що стверджується наданими представником апелянта довідкою банку та фотографіями із зображенням ОСОБА_3 для карт, в яких дати створення фото співпадають із датами відкриття зазначених карт. Колегія суддів приймає до уваги надані представником банку докази, оскільки такі ним подані на підтвердження доводів апеляційної скарги щодо укладення між сторонами кредитного договору та виконання зобов'язань сторін за цим договором.

Факт укладення договору приєднання, отримання відповідачем ОСОБА_3 грошей, та виконання умов цього договору сторонами, також стверджується і розрахунком заборгованості за договором №б/н від 08.02.2006 року, з якого убачається отримання позичальником ОСОБА_3 грошей, повернення частини позики і сплату відсотків, а саме належне виконання ним своїх зобов'язань за договором з 2006 року по листопад 2013 року. Після цього, позичальник ОСОБА_3 взагалі перестав виконувати свої зобов'язання, внаслідок чого не повернув кредит в сумі 4 484,09 грн і не сплатив відсотки за користування кредитом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплататити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до вересня 2016 року включно.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2015 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, внаслідок чого станом на 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 113 162 грн 45 коп., що складається з: 4 484 грн 09 коп. заборгованості за кредитом, 108 678 грн 36 коп. заборгованості за процентами (за період з 08.02.2006 по 31.10.2017), просив стягнути на його користь з відповідача указану суму заборгованості.

Однак матеріалами встановлено, що відповідач ОСОБА_3 припинив виконувати свої зобов'язання за договором у жовтні 2013 року. А тому заборгованість за кредитом утворилась за період з листопада 2013 року по 30.09.2016 року (строк дії кредитного договору, що відповідає терміну дії останньої кредитної картки 09/16), а не за період з 08.02.2006 по 31.10.2017 як вказує позивач, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 484 грн 09 коп. та відсотків в сумі 39 506 грн 93 коп, а всього на загальну суму 43 991 грн 02 коп.

Отже колегія суддів вважає, що позов банку підлягає до часткового задоволення в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банку заборгованості в сумі 43 991 грн 02 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 484 грн 09 коп. та відсотків в сумі 39 506 грн 93 коп.

У решті вимог банку про стягнення відсотків у розмірі 69 171,43 грн (108 678, 36 - 39 506,93) за період з 01.10.2016 (після спливу строку дії кредитного договору) по 31.10.2017, як просить позивач, слід відмовити, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким позов і апеляційну скаргу банку слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1717,95 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам банку зі сплати судового збору за подачу позовної заяви в сумі 687,18 грн та за подачу апеляційної скарги в сумі 1030,77 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.02.2006 у розмірі 43 991 гривень 02 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 484 гривень 09 копійок та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 39 506 гривень 93 копійок.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1717 гривень 95 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :