ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3058/19 Справа № 205/2232/18 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку набувальної давності.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2017 року їй належить 5/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . При отриманні свідоцтва їй стало відомо, що її мати ОСОБА_4 була власником не всього об`єкту нерухомого майна, а лише 5/8 частини, але фактично володіла всім домоволодінням з 1986 року, вела господарство, сплачувала всі комунальні платежі та здійснювала ремонт. У лютому 2018 року позивач дізналася, що між її матір`ю ОСОБА_4 і відповідачем ОСОБА_3 у квітні 1987 року було укладено договір купівлі-продажу 3/8 частини житлового будинку, за яким відповідач отримав 2 000 крб, після чого відповідач у будинку не з`являвся. Правовстановлюючі документи на 3/8 частини житлового будинку відсутні. Позивач і її мати ОСОБА_4 з 1986 року відкрито, свідомо та фактично володіли нерухомим майном, користувалися ним та несли всі витрати по його утриманню; ніхто спірною часткою нерухомого майна не цікавився та прав на неї не заявляв. Просить визнати за нею право власності на об`єкт нерухомого майна , який розташований за адресою АДРЕСА_1 у порядку набувальної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю було відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 112-113/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що право відповідача на 3/8 частині спірного житлового будинку юридично не оформлено, позивачем не надано доказів того, що вона та її мати фактично, відкрито та безперервно володіли нерухомим майном у вигляді 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 , яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 118-123/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 5/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 17 вересня 1986 року, реєстровий № 2-3771, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в ДМБТІ 01 грудня 1986 року /а.с. 8/.

10 квітня 1987 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі було укладено договір купівлі - продажу 3/8 частини спірного будинку за 2000 грн, що підтверджується договором та розпискою /а.с. 6, 7/.

Позивач стверджує, що її мати з 1987 року користувалася усім будинком, сплачувала комунальні платежі, проводила необхідні ремонтні роботи. Позивач була впевнена, що будинок повністю належить її матері.

Відповідно до акту від 20 березня 2018 року, ОСОБА_2 з 2007 року по теперішній час фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 а.с. 17/.

ОСОБА_2 здійснювала ремонтні роботи будинку, проводила оплату комунальних послу, що підтверджується наданими квитанціями.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) , якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України).

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в спорах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертається до суду з позовом до ОСОБА_3 , як до власника 3/8 частини спірного домоволодіння, посилаючись на розписку, яку останній написав при отриманні коштів. Але в цій же розписці вказано, що ця частина будинку юридично не оформлена, будь-яких документів підтверджуючих його право власності суду не надано. Таким чином, ОСОБА_3 не може бути належним відповідачем по цій справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров