КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6767/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/6020/17

02 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський ОлегОлександрович про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири,-

в с т а н о в и в:

30 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Олег Олександрович про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25.12.1987 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3. Від цього шлюбу дітей не мають.

Після реєстрації шлюбу він разом зі свою дружиною та її сином від першого шлюбу ОСОБА_4, проживали належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена трьохкімнатна квартира була продана за ініціативою його дружини, з метою придбання квартири в м. Києві.

Всі кошти від продажу його квартири та частина особистих коштів його дружини, були сплачені за придбання 21.11.1996 року двокімнатної квартири АДРЕСА_2.

Договір купівлі-продажу квартири був оформлений з ініціативи дружини на її ім'я.

У даній квартирі були зареєстровані: відповідач ОСОБА_3 (наймач, з 1996 року), він, ОСОБА_2(чоловік, з 1997 року), відповідач ОСОБА_4 (син наймача, з 2000 року).

Більше десяти років їхнього спільного проживання в квартирі у них були хороші сімейні стосунки. Проте, з часом у них виникли конфлікти через надання ним вкрай необхідної матеріальної допомоги його рідній дочці, яка проживала в м. Дніпропетровськ та хворіла на онкологічне захворювання. В 2016 році донька померла. Останні роки відносини в сім'ї ускладнилися: дружина почала його принижувати, наносити різні образи, що призвело до того, що вони перестали вести спільне господарство, незважаючи на те, що їхня сім'я формально існує.

Посилається на те, що 24.09.2012 року ним, «не читаючи» була підписана заява про надання згоди дружині ОСОБА_3, з якої вбачається, що він не заперечує «продати квартиру АДРЕСА_5, …, а також укласти та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на всіх умовах, нею, особисто визначених…».

Зазначав, що він постійно і неодноразово довіряв своїй дружині та йому не був відомий зміст підписаної заяви.

Лише в 2016 році йому стало відомо про відчуження відповідачем ОСОБА_3 його законної частини квартири АДРЕСА_5 на користь її сина від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_4.

Вважаючи, що такий правочин вчинений під впливом обману, на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, яка належала йому на праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський Олег Олександрович про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом не було зобов'язано нотаріуса бути присутнім у судовому засіданні й не з'ясовано факту посвідчення заяви-згоди від 24.09.2012 року поза робочим місцем нотаріуса. Також судом не було взято до уваги заяву про витребування доказів матеріальної спроможності відповідача ОСОБА_4 на придбання спірної квартири та не з'ясовано джерело його доходу.

Судом не враховано всі обставини, які мають значення для справи, неповно досліджено докази, в зв'язку з чим суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення його позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 зазначив, що доводи апелянта базуються виключно на припущеннях. Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири оформлений у відповідності до вимог чинного законодавства та підстав для визнання його недійсним не має, тим більше у особи, яка не є стороною правочину. Щодо місця вчинення нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису апелянта на заяві про згоду від 24.09.2012 року за реєстровим №2319, то приватним нотаріусом було надано суду письмові пояснення та копію самої заяви, в якій відсутня відмітка про вчинення нотаріальної дії поза межами робочого місця приватного нотаріуса. Обставина щодо не дослідження джерела доходу ОСОБА_4 та наявність у нього коштів на придбання квартири не впливає на спірні правовідносини, тому не була предметом оцінки в суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський ОлегОлександрович просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на те, що апелянт не навів жодного нового твердження по суті скарги. Зауважує, що ним було подано суду усі документи, які надали сторони перед підписанням оспорюваного правочину, а також письмові заперечення проти задоволення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Дзюбенко Олена Василівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, представник відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 адвокат Губаненко ЮрійПетрович заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський ОлегОлександрович в судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку. У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський ОлегОлександрович просив розглядати справу за його відсутності. За таких обставин, колегія суддів вважає можливим розгляд справи за відсутності третьої особи приватного нотаріуса Красовського О.О.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.12.1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у Орджонікідзевському відділі РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 1043, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1.

В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі,12.11.1996 року на ім"я ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_3, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за № 4230, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 34672052 від 02.07.2012 року.

Згідно довідки форми №3, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурним підрозділом ВСП «Відрадненський» 24.09.2012 року за №2215, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 (наймач, - з 21.11.1996 року), ОСОБА_2 (чоловік, - з 23.01.1997 року), ОСОБА_4 (син, - з 13.07.2000 року). Власником особового рахунку у даній квартирі є ОСОБА_3.

Як вбачається з заяви про згоду від 24.09.2012 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., зареєстрованої в реєстрі за № 2319, ОСОБА_2 цією заявою надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_2 а також укласти та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на усіх умовах, нею особисто визначених.

25.09.2012 року між ОСОБА_3(продавець) та ОСОБА_4(покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2334, відповідно до якого продавець передала у власність (продала), а покупець прийняв у власність (купив) і зобов'язався оплатити на викладених нижче умовах квартиру за АДРЕСА_2 Продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 279 000 грн.

Також зі змісту зазначеного договору купівлі-продажу вбачається, що продавець перебуває у зареєстрованому шлюбі і заяву про згоду на укладення цього договору надав її чоловік - ОСОБА_2, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. від 24.09.2012 року, за реєстровим № 2319.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що договір купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2334, вчинений під впливом обману, тому на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України просив суд визнати його недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги позивачаєнеобґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За частиною 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, предметом доказування у даній справі про визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України, є факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону, а підставою для визнання правочину недійсним є доведеність обставин введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

У суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 посилався на те, що лише в 2016 році йому стало відомо про відчуження відповідачем ОСОБА_3 його законної 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 на користь її сина від першого шлюбу - відповідача ОСОБА_4 на підставі підписаної ним та посвідченої нотаріально заяви про згоду на укладення та підписання договору купівлі-продажу. Оскільки зміст підписаної заяви йому не був відомий, ОСОБА_3 не повідомила його, що договір купівлі-продажу квартири буде укладено з ОСОБА_4, вважав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири вчинений під впливом обману й просив визнати його недійсним.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження позовних вимог, за клопотанням позивача, судом першої інстанції в якості свідка було допитано ОСОБА_10, яка пояснила, що знає ОСОБА_2 з 2012-2013 року. Він розповідав їй про свою сім"ю, дуже добре ставився до дружини. В 2015 році розповідав, що його рідна донька хворіє. Також їй відомо, що позивач продав свою квартир у м. Запоріжжі та придбав квартир у м.Києві. Після смерті доньки у 2016 році позивач розповідав їй , що його вигнали з квартири, пояснив, що дружина є власником квартири за договором. Про обставини укладення оспорюваного договору купівлі - продажу квартири від 25.09.2012 року вона знає зі слів позивача. Зазначила також, що на даний час відносини позивача з дружною погіршились.

Надаючи оцінку показам вказаного свідка, суд першої інстанції обгрунтовано послався в рішенні на те, що вони не підтверджують доводи позивача про укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 внаслідок обману ОСОБА_2, так як про обставини укладення договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 року їй відомо лише зі слід самого ОСОБА_2, який є позивачем у даній справі.

Обгрунтовано суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що йому не був відомий зміст заяви про згоду на укладення та підписання договору купівлі-продажу від 24.09.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КрасовськимВолодимиром Івановичем, з огляду на наступне.

Як вбачається з заяви про згоду від 24.09.2012 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., зареєстрованої в реєстрі за № 2319, ОСОБА_2, цією заявою надав згоду своїй дружині ОСОБА_3, продати квартиру АДРЕСА_2 а також укласти та підписати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на усіх умовах, нею особисто визначених.

Відповідно до змісту даної заяви про згоду вбачається, що до підписання заяви нотаріусом роз'яснено ОСОБА_2 , що згідно зі ст. 60-65 СК України майно (в т.ч. гроші), яке набуте подружжям під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю; володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя.

ОСОБА_2 підтвердив, що вищевказаний договір укладається в інтересах сім'ї і йому роз'яснено, що визначений у договорі зобов'язання створюють обов'язки і для нього.

Заявою стверджував, що знаходиться в твердій пам'яті і ясній свідомості, діє добровільно, розуміє значення своїх дій і не помиляється у відношенні майбутнього правочину.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_2, який зроблено у його присутності. Факт шлюбних відносин перевірено за свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1, виданого Орджонікідзевським РАГС м. Запоріжжя Запорізької області 25.12.1987 року, за актовим записом № 1043(а.с.44).

Крім того, про обізнаність позивача щодо наміру ОСОБА_3 відчужити спірну квартиру на користь свого сина ОСОБА_4 за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 свідчить також засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 заява ОСОБА_2 від 08.09.2012 року, якою він надає згод своїй дружині ОСОБА_3 на укладення та підписання договору дарування квартири АДРЕСА_4, що набута ними в спільну власність в період перебування в зареєстрованому шлюбі на ім"я ОСОБА_4.

Факт підписання ним зазначеної заяви та ознайомлення з її змістом позивачем не заперечувався. Проте зазначив, що після спілкування з нотаріусом та наданих ним роз"яснень він відмовився від укладення саме договору дарування квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було зобов'язано нотаріуса бути присутнім у судовому засіданні й не з'ясовано факту посвідчення заяви-згоди від 24.09.2012 року поза робочим місцем нотаріуса, колегія суддів відхиляє, так як вони не грунтуються на наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказах та вимогах процесуального права, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Красовський О.О. був в установленому законом порядку повідомлений про день та час розгляду справи, надав суду письмові пояснення та на вимогу суду надав копію оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2012 року за реєстровим №2334, а також копії документів, які були надані відповідачами для посвідчення договору й просив розглядати справу за його відсутності. При цьому, приватний нотаріус Красовський О.О. пояснив, що позивач особисто з'явився до нього у приміщення нотаріальної контори, що є робочим місцем нотаріуса, та підписав вищевказану заяву про згоду від 24.09.2012 року у його присутності. Посвідчення договору купівлі-продажу квартири відбувалося у відповідності до вимог ст.ст. 60-65 СК України та п.п. 4.2 п. 4 гл. 1 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Крім того, в заяві про згоду від 24.09.2012 року також відсутня відмітка про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення вказаної заяви поза межами робочого місця приватного нотаріуса.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення заяви про згоду ОСОБА_2 поза межами робочого місця приватного нотаріуса, а тому такі доводи позивача колегія суддів вважає необгурнтованими .

Судом апеляційної інстанції також відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що районним судом не з'ясовано джерело доходу ОСОБА_4 на час придбання спірної квартири, оскільки встановлення даної обставини не впливає на спірні правовідносини, вказана обставина не стосується предмету доказування у даній справі.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 230 ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 від 25.09.2012 року недійсним.

Фактично всі доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: