Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 757/60989/16-ц

провадження № 61-13193св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Український науково-дослідного інститут цивільного захисту Державної служби України,

представник відповідача - Чистякова Тетяна Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року в складі суддіБатрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України (далі - УкрНДІЦЗ ДСУ) про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала в УкрНДІЦЗ на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року. Перебуваючи у щорічній відпустці, 26 вересня 2016 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України начальнику науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_4 , який надав згоду на звільнення та наказав передати заяву до відділу кадрів. У цей же день позивач передала заву про звільнення та отримала обхідний лист, підписаний заступником начальника відділу персоналу УкрНДІЦЗ ОСОБА_5 , у якому міститься підпис керівника підрозділу ОСОБА_4 , що свідчить про надання ним згоди на звільнення позивача з роботи за власним бажанням. У зв`язку із хворобою матері, яка знаходиться у Сєвєродонецьку Луганської області, позивач виїхала до неї на деякий час для здійснення догляду.

Приїхавши до м. Києва у кінці листопада, позивач отримала від УкрНДІЦЗ два листа, датованих 27 жовтня 2016 року та 08 листопада 2016 року з повідомленням про те, що її звільнено з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд: визнати незаконним звільнення з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення, зазначивши про її звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 10 жовтня 2016 року; зобов`язати відповідача внести у трудову книжку відомості про зміну формулювання причин звільнення із зазначенням підстав звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 жовтня 2016 року по день внесення зміни формулювання причин звільнення; стягнути у відшкодування моральної шкоди

5 000,00 грн та покласти на відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня

2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог доказів не надано, виходив із того, що відповідач при звільненні позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України дотримався вимог чинного законодавства, зокрема щодо з`ясування причин щодо невиходу ОСОБА_3 на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, відібрання пояснень у позивача з приводу причин її невиходу на роботу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_3 особисто передала заяву про звільнення за власним бажанням та отримала обхідний лист. Крім того, позивачем були надані докази відсутності на роботі з поважних причин, однак безпідставно не були враховані судами.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року УкрНДІЦЗ ДСУподав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала в УкрНДІЦЗ ДСУ на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року.

Наказом УкрНДІЦЗ від 08 серпня 2016 № 78 «Про відпустки» ОСОБА_3 було надано частину щорічної основної відпустки на 31 календарних днів з 11 серпня по 10 вересня 2016 року та частину щорічної основної відпустки на 28 календарних днів з 11 вересня по 08 жовтня 2016 року.

Отже, з 11 серпня 2016 року по 08 жовтня 2016 року позивач перебувала у відпустці та мала приступити до роботи 10 жовтня 2016 року.

Проте, позивач після закінчення основної щорічної відпустки 10 жовтня

2016 року не вийшла на роботу без поважних причин, що підтверджується службовою запискою від 10 жовтня 2016 року начальника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_7 та доповідної записки начальника науково-дослідного центру інноваційних технологій ОСОБА_4 .

З метою перевірки поважності причин не виходу ОСОБА_3 на роботу в період з 10 по 17 жовтня 2016 року, зокрема, отримання позивачем медичної допомоги, відповідач листом від 17 жовтня 2016 № 93/6-1616 УкрНДІЦЗ звернувся до Управління охорони здоров`я Деснянського району в м. Києві державної адміністрації комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва.

Відповідно до листа медичного закладу відповідачем було з`ясовано, що ОСОБА_3 за медичною допомогою не зверталась.

Працівники УкрНДІЦЗ неодноразово намагались в телефонному режимі та шляхом направлення відповідних листів до позивача з`ясувати причину не виходу ОСОБА_3 на роботу.

Відсутність ОСОБА_3 на робочому місці відповідачем були зафіксовані у службових записках та в табелі обліку робочого часу науково-дослідного центру інноваційних технологій у жовтні 2016 року.

За фактом не виходу на роботу позивача наказом УкрНДІЦЗ від 11 жовтня

2016 року № 88 призначено службове розслідування.

08 листопада 2016 року ОСОБА_3 прибула до УкрНДІЦЗ і їй була надана можливість у присутності керівництва УкрНДІЦЗ, уповноваженого представника трудового колективу та представників адміністрації надати письмові пояснення своєї відсутності на роботі.

За результатами службового розслідування комісією було прийняте рішення, що за грубе порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин) ОСОБА_3 має бути звільнена на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 08 листопада 2016 № 157 ОСОБА_3 було звільнено за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

08 листопада 2016 року було складено акти про відмову в отримані

ОСОБА_3 трудової книжки, давати письмові пояснення щодо причин та підстав не виходу її на роботу 10 жовтня 2016 року.

08 листопада 2016 року листом УкрНДІЦЗ за № 93/6-1819 було надіслано повідомлення позивача про прибуття для розрахунку.

07 грудня 2016 року в УкрНДІЦЗ Головним управлінням держпраці у Київській області за зверненням ОСОБА_3 від 16 листопада 2016 було проведено перевірку, за результатами якої Головним управлінням держпраці у Київській області не виявлено порушення статті 40 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем трудового законодавства, та урахувавши, що ОСОБА_3 з 10 жовтня 2016 року не виходить на роботу, у зв`язку з чим відповідачем створено комісію з метою перевірки вказаних обставин та звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо порушення відповідачем трудового законодавства по відношенню до неї і відповідно наявності у неї права на звільнення за частиною першою статті 38 КЗпП України не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із відсутністю доказів подання такої заяви, тому підстав для задоволення її позову немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська