КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 360/2579/18

провадження № 22-ц/824/6151/2019
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року у складі судді Міланіч А.М.

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву №б/н від 21 вересня 2016 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 33 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Уважала, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Звертала увагу на те, що відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Вказувала, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 23 жовтня 2018 року утворилася заборгованість, яка з урахуванням внесених відповідачем коштів становить 41 198,02 грн. та складається з тіла кредиту у сумі 29 495,24 грн., відсотків за користування кредитом у сумі 2 217,00 грн., пені у сумі 7 047,78 грн., штрафу (фіксована частина) у сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 1 938,00 грн.
Таким чином, представник позивача ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 вересня 2016 року у загальному розмірі 41 198,02 грн. та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 495,24 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 06 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 29 495,24 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення з урахуванням фактично сплачених ним коштів у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що протягом часу дії кредитних правовідносин мав статус військовослужбовця, про що було зазначено у підписаній заяві №б/н від 21 вересня 2016 року.
Звертає увагу на те, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» наявність статусу військовослужбовця покладає на позивача обов`язок не застосовувати до кредитних зобов`язань нарахування пені, штрафу та відсотків за користування кредитними коштами.
Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, штрафів та процентів за користування кредитом, проте, не врахував того, що грошові кошти, які відповідач вносив у рахунок погашення кредитної заборгованості, банк списував не лише на погашення тіла кредиту, а й на погашення нарахованих процентів та пені.
Вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та прийшов до помилкових висновків щодо суми заборгованості, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості щодо розміру сплачених відповідачем коштів та списаних позивачем у рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.
15 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника АТ «Приватбанк» - Бригинець А.А., поданий представником ОСОБА_3 , на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у період дії його кредитних зобов`язань був військовослужбовцем та відповідно до положень п.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» банк не мав права нараховувати штрафні санкції, пеню і проценти, тому дійшов висновку, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 29 495,24 грн.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що на підставі заяви, поданої відповідачем 21 вересня 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки.

Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 23 жовтня 2018 року його заборгованість згідно розрахунку позивача становить 41 198,02 грн., що складається з: 29 495,24 тіло кредиту, 2 217 грн. заборгованість за відсотками, 7 047,78 грн. пеня, 2 438 грн. заборгованість по штрафах.

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Нормами статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідач під час розгляду справи не заперечував факт укладення кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 33 000 грн.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).
Судом першої інстанції також установлено та убачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_1 з 21 вересня 2016 року перебуває на військовій службі, що підтверджується копіями військового квитка Серії НОМЕР_1 , контракту, укладеного ОСОБА_1 з Міністерством оборони України від 18 серпня 2016 року та довідкою вих.№650 від 17 грудня 2018 року, виданою Бородянським районним військовим комісаріатом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц.
Отже, в Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Такого правового висновку дійшов в Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц.

Ураховуючи наведене, колегія уважає, що висновок суду першої інстанції про те, що штрафні санкцій, пеня та відсотки позивачем відповідно до норми п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» нараховувались банком неправомірно, є правильним та обґрунтованим.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, або закінчення строків, установлених для проведення мобілізації, особливий період не діє, є помилковими і зводяться до неправильного тлумачення стороною позивача положень законодавства України.

Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем надавалися банку відомості щодо його статусу військовослужбовця, а АТ «Приватбанк» така інформація не заперечується.

Таким чином, пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Отже, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання сторони позивача на заяву ОСОБА_1 від 28 вересня 2016 року (а.с.88), в якій він нібито просив не застосовувати до нього вказані положення закону, оскільки відповідач заперечує надання такої згоди, до того ж, дана заява у розумінні ч. 1 ст. 27 ЦК України є нікчемним правочином та не тягне за собою жодних юридичних наслідків, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_1 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України станом на час укладення кредитного договору з позивачем та на час звернення банку до суду, що підтверджується відповідними документами, та про що він зазначав, зокрема, в анкеті-заяві від 21 вересня 2016 року, виходячи з вищезазначених норм законодавства, колегія суддів доходить висновку, що відповідач має право на гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій банком є неправомірним.

Згідно розрахунку та виписки по картковому рахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 23 жовтня 2018 року становить 41 198,02 грн., що складається з: 29 495,24 тіло кредиту, 2 217 грн. заборгованість за відсотками, 7 047,78 грн. пеня, 2 438 грн. заборгованість по штрафах.

Ураховуючи, що за період з 21 вересня 2016 року по 23 жовтня 2018 року відповідно до положень Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» до відповідача, як військовослужбовця, на могли бути застосовані штрафні санкції та не мали нараховуватися відсотки за користування кредитом, то до стягнення підлягає лише тіло кредиту.

Виходячи з того, що відповідач згідно його пояснень, розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, наданих позивачем, частково сплачував кошти за кредитом, тому ці кошти мали бути зараховані банком не в рахунок сплати відсотків та штрафних санкцій, а саме в рахунок погашення тіла кредиту.

Судом першої інстанції встановлено та убачається з розрахунку заборгованості, виписки по рахунку відповідача, що ОСОБА_1 , користуючись кредитною карткою із встановленим кредитним лімітом 33 000 грн., що ним не заперечується, за період з дня отримання картки та до моменту звернення АТ «Приватбанк» до суду використав кредитних коштів у сумі 56 366,02 грн., а повернув у рахунок погашення кредиту 26 870,78 грн.

Відповідно до пункту 60 Постанови НБУ від 04 липня 2018 року № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» виписка з особового рахунку є регістром аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом робочого дня.

Таким чином, зважаючи на наявність у матеріалах справи виписки з особового рахунку відповідача, яка є належним підтвердженням видачі кредитних коштів, судом першої інстанції правильно встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 29 495,24 грн. без урахування відсотків, пені та штрафних санкцій, що відповідає сумі, зазначеній у позовній заяві.

Наразі, апелянт, заперечуючи проти розміру заборгованості за тілом кредиту у сумі 29 495,24 грн., просить, зокрема, витребувати у позивача інформацію з розрахунками про суми коштів, які були сплачені ним та списані банком протягом всього терміну дії кредитних правовідносин у рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про хід розгляду справи та приймаючи участь в її розгляді, не звертався до суду першої інстанції із вищезазначеним клопотанням про витребування вказаних матеріалів, в апеляційній скарзі не зазначив з яких причин це питання не порушувались у суді першої інстанції, а отже на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення апеляційний суд позбавлений можливості вирішити таке клопотання за умови, що останнє не заявлялося у суді першої інстанції.

Таким чином, не погоджуючись з розміром заборгованості, відповідач свого розрахунку ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надав, а отже не спростував докази, надані позивачем.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 05 лютого 2019 року від 20 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай