Провадження № 22-ц/811/181/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №500/7538BCL1A від 15 серпня 2013 року в розмірі 14738.87 грн. та за кредитним договором №613/7538BCL1A від 04 жовтня 2013 року в розмірі 6474.98 грн., а також судових витрат в розмірі 1378.00 грн.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитні договори - № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року на суму 10 600 грн. та № 613/7538BCL1A від 4.10.2013 року на суму 5300 грн. 30.07.2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Бізнесфінанс» було укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким право вимоги за вищезазначеними кредитними договорами було відступлене на користь ТОВ «ФК «Бізнесфінанс», а 17.06.2015 року між «ФК «Бізнесфінанс» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів», укладено Договір факторингу № 1706/1, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» відступив ТзОВ «Європейськам агенція з повернення боргів» право вимоги за вищевказаним кредитним договорам (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ «ФК «Бізнесфінанс». На виконання умов Договору факторингу № 1706/1 від 17.06.2015 року, згідно вимог ст. ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, від імені ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно з умовами кредитних договорів позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов'язку та перестав повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитними договорами. Всупереч умовам кредитних договорів, відповідач лише частково виконав своє зобов'язання, і після відступлення ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній здійснив часткове погашення кредитної заборгованості, в загальному розмірі 10000 грн., зробивши наступні платежі: 11.11.2015 року на суму 10000 грн. і 11.11.2015 року в розмірі 5000 грн. за вказаними договорами.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.02.2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором №500/7538BCL1A від 15 серпня 2013 року в сумі 14 738,87 грн.; за кредитним договором №613/7538BCL1A від 04 жовтня 2013 року в сумі 6 474,98 грн., а всього 21 213,85 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21.06.2017 року, заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2017 року - задоволено. Скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2017р. по цивільній справі №466/10825/16ц за позовом ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржило ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», вважає оскаржуване рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вважаючи незаконною відмову у задоволенні позову з підстав відсутності в матеріалах справи договору факторингу, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «ФК» Бізнесфінанс», суд повинен був витребувати такий доказ у встановленому законом порядку, зважаючи на наявні в матеріалах справи листи про відмову у наданні такого договору ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Апелянт зазначає, що після часткової сплати відповідачем 11.11.2015 року, заборгованості за кредитними договорами в розмірі 10 000 грн. та 5 000 грн., ці кошти були зараховані ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на погашення заборгованості у відповідності до умов кредитних договорів та ст. 534 ЦК України, а відтак ОСОБА_2 має непогашену заборгованість перед позивачем в розмірі 21 213 грн. 85 коп. Звертає увагу на те, що кредитні договори, укладені між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, договір факторингу №20140730-Г від 30.07.2014 року, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Бізнесфінанс»», а також договір факторингу №1706/01 від 17.06.2015 року укладений між ТОВ «ФК «Бізнесфінанс»» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у встановленому порядку недійсними не визнавалися, відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Апелянт звертає увагу на те, що саме з моменту відступлення права вимоги, а саме після підписання договору факторингу №1706/01 від 17.06.2015 року, позивач набув право вимоги грошових коштів, а відтак, апелянт вважає, що звернувся до суду в межах строку, встановленого ст. 267 ЦК України, для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу за кредитними договорами. З наведених підстав просить рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», суд першої інстанції виходив з того, що кошти, сплачені ОСОБА_2 11.11.2015 року в розмірі 10 000 грн. за кредитним договором № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та 5000 грн. за кредитним договором № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, були спрямовані на погашення заборгованості з урахуванням порядку, встановленого п. 2.10 та п. 1.2. кредитних договорів, а тому посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості за кредитними договорами в розмірі, зазначеному в уточненій позовній заяві є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно із ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 500/7538BCL1А на суму 10600 грн., а 04.10.2013 року кредитний договір № 613/7538BCL1A на суму 5300 грн.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» обґрунтовує тим, що 30.07.2014 року між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» укладено договір факторингу № 20140730-Г, згідно з яким до ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» перейшло право вимоги за вищевказаними кредитними договорами, а 17.06.2015 року між ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» і ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 1706/1, згідно з яким до ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за вищевказаними кредитними договорами. Тобто, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вважає, що на підставі вищезазначених договорів факторингу саме ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належить право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження укладення між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» договору, за умовами якого до ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, а наявність лише договору факторингу з відповідними додатками до нього, у разі наявності таких, який містить відомості про кредитний договір, боржника, розмір заборгованості боржника, наявну на час укладення такого договору та розмір заборгованості боржника, право вимоги щодо яких є предметом договору факторингу, не свідчить про перехід права вимоги від одного кредитора до іншого. Суд першої інстанції підставно зазначив, що не може бути визнаний належним і допустимим доказом переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, договір факторингу № 1706/01 від 17.06.2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Бізнесфінанс» і ТзОВ .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вбачаючи необхідність в долученні до матеріалів справи договору факторингу, укладеного між ПАТ «Платинум Банк» і ТзОВ «ФК «Бізнесфінанс», повинен був витребувати такий договір у встановленому законом порядку, оскільки позивач з клопотанням про витребовування такого доказу до суду першої інстанції не звертався.

Згідно із ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога).

Судом першої інстанції встановлено, що за договором факторингу № 1706/01 від 17.06.2015 року фактор (позивач) передає грошові кошти, що дорівнюють ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги до боржників, зазначених в реєстрі заборгованостей (додаток № 1 до цього договору), в розмірі портфеля заборгованості. Пунктом 14.7. договору факторингу № 1706/01 від 17.06.2015 року встановлено, що до нього додається, зокрема, додаток № 1 Реєстр заборгованостей, який складає невід'ємну частину договору.

Суд першої інстанції вірно вважав, що належним і допустимим доказом переходу до позивача права вимог за вищевказаним договором факторингу, крім самого договору, є також додаток № 1, в якому зазначено чіткий перелік кредитних договорів та розмір заборгованості за такими договорами, право вимоги щодо стягнення якої належить клієнту і відчужується фактору.

Разом з тим, в порушення вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що за договором факторингу № 1706/01 від 17.06.2015 року до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року. Зокрема, зміст договору, копія якого долучена позивачем до матеріалів справи, не містить відповідних відомостей.

За вищенаведеного, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено в установленому законом порядку обставин, на які він покликався, як на підставу своїх вимог в частині тверджень про перехід до нього права вимоги за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, а відтак вважав позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за вказаними кредитними договорами такими, що не підлягають до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру заборгованості, ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до позовної заяви та до уточнюючої позовної заяви долучено виписки по особовим рахункам кредитним договором № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, за період з 15.08.2013 року до 01.12.2016 року та розрахунок заборгованості станом на 29.07.2014 року та 14.06.2015 року, а також виписки по особовим рахункам за кредитним договором № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, укладеними між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2, за період з 04.10.2013 року до 01.12.2016 року та розрахунок заборгованості станом на 29.07.2015 року та станом 14.06.2015 року.

З розрахунку заборгованості, складеного станом на 14.06.2018 року вбачається, що заборгованість за договором № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року становила 24676,2 грн. і складалась з: 14218,81 грн. пеня за порушення графіку погашення заборгованості; 1560,54 грн. заборгованість за відсотками; 8896,85 грн. тіло кредиту (прострочена заборгованість по кредиту).

Заборгованість відповідача за кредитним договором № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року станом на 14.06.2018 року становила 11474,98 грн., яка складалась з: 6218,68 грн. пеня за порушення графіку погашення заборгованості; 8166,23 грн. заборгованість за відсотками; 4440,07 грн. тіло кредиту (прострочена заборгованість по кредиту).

Аналізуючи долучені до матеріалів справи вищезазначені розрахунки заборгованості, слід зазначити, що розрахунки не містять повної, достатньої інформації щодо нарахування саме такого розміру заборгованості, з чого виходив позивач, нараховуючи заборгованість по комісії та пені, не зазначено конкретні періоди нарахування пені, її детальний розрахунок, а тому суд позбавлений можливості перевірити правильність проведеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, укладеними між ПАТ «Платинум Банк» і ОСОБА_2

Дослідивши долучені до матеріалів справи вищезгадані розрахунки заборгованості за кредитними договорами № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, укладеними між ПАТ «Платинум Банк» і ОСОБА_2, слід зазначити, що позивачем нарахована пеня за період 2013- 2014 роки, а з позовом ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося лише 22.12.2016 року, що свідчить про пропуск позивачем позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені, який відповідно до п.1 ч.2 ст. 267 ЦК України встановлено терміном один рік.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги долучені до матеріалів справи квитанції, якими підтверджується та не заперечується сторонами, що 11.11.2015 року ОСОБА_2 частково погасила існуючу заборгованість, сплативши 10 000 грн. за кредитним договором № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та 5000 грн. за кредитним договором № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року.

З врахуванням п.2.10 кредитного договору № 500/7538BCL1A від 15.08.2013 року та п.1.2 кредитного договору № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, положення яких не визнані недійсними, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про погашення відповідачкою заборгованості за кредитними договорами.

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було змінено порядок черговості погашення заборгованості, встановлений п. 2.10 кредитного договору № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та п.1.2 кредитного договору № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що сплачені відповідачем кошти були спрямовані позивачем на погашення існуючої заборгованості в порядку черговості, визначеної ст. 534 ЦК України, а не у відповідності до умов кредитних договорів, які не визнані в судовому порядку недійсними.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції вірно встановив, що кошти, сплачені ОСОБА_2 11.11.2015 року, були спрямовані на погашення заборгованості з урахуванням порядку, встановленого п. 2.10 кредитного договору № 500/7538BCL1А від 15.08.2013 року та п. 1.2 кредитного договору № 613/7538BCL1A від 04.10.2013 року.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції, дійшовши висновку про безпідставність позовних вимог, вірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про безпідставність позову ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.