РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року. Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська, у складі: головуючого: судді - Томаш В.І., при секретарі - Кубрак К.В., розглянувши у м. Дніпро в загальному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіна Максима Павловича, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про визнання дій незаконними та скасування рішень державного реєстратора»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з дійсним позовом та просить суд визнати незаконним та скасувати дії державного реєстратора щодо державної реєстрації закриття права власності за ОСОБА_1 на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 ; скасувати в державному реєстрі прийняті рішення, пов`язані з вказаним нерухомим майном.

В судове засідання позивач не з`явився, але представник позивача надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач - приватний нотаріус Плахотін М.П. в судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач - ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, але надав до суду письмову заяву про відмову в задоволенні позовних вимог та застосування строку позовної давності.

Третя особа - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

«02» серпня 2006 р. між Акціонерним товариством «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне Акціонерне Товариство «ОТП Банк», яке в свою чергу передало право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № МL-302/246/2006. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав кредит у сумі 144 280, 00 доларів США зі строком повернення. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 «02»серпня 2006р. було укладено договори іпотеки № PCL-302/246/2006 та № PCL-302/246/2006/1.

Відповідно до умов вищезазначених Договорів іпотеки ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами № МL-302/246/2006 від 02.08.2006 року, передав в іпотеку банку: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Грошових зобов`язань ОСОБА_1 не виконав, у зв`язку з чим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2012 року по справі № 2-2411/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість у сумі 1 016 653, 00 грн..

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про іпотеку" та умов Договору іпотеки, Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання (Боргових зобов`язань) нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Боргові зобов`язання - всі зобов`язання Боржника перед Іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями Кредитного договору, який забезпечений Іпотекою згідно цього договору.

Умовами Договорів іпотеки в повній мірі описані суть і строк виконання Боргових зобов`язань, їхній розмір, вимоги, що задовольняються із вартості Предмета іпотеки, іпотечні випадки тощо (як це вимагає ст. 584 Цивільного кодексу України).

Позивач, дізнавшись про знищення предметів іпотеки звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав, але з даними позовними вимогами суд погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до умов договору купівлі - продажу кредитного портфелю б/н та договору про відступлення права вимоги б/н від 25.11.20011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-302/246/2006 від 02.08.2006 року договором іпотеки № PCL-302/246/2006 від 02.08.2006 року та договором іпотеки № PCL-302/246/2006/1 від 02.08.2006 року.

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 25.11.2011 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України щодо суб`єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, статус фінансової установи за законодавством України товариства позивачем не підтверджений, як і факт внесення товариства до Державного реєстру фінансових установ України.

Крім того, договір факторингу від 25.11.2011 року, за яким перейшло право вимоги до ОТП Факторінг за іпотечним договором, суперечить ст.1078 ЦК, оскільки за цим договором передавалися вимоги клієнта до боржника, пов`язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ у натуральній формі, що не може бути предметом відступлення за договором факторингу, у зв`язку із чим у силу ст.228 ЦК є нікчемним.

Позивачем було зазначено декілька доказів, які не можуть бути подані разом з позовною заявою, та подано заяви про витребування їх судом.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціатив. В зв`язку з чим дані заяви судом не були задоволені.

В той же час позивач мав право, сплативши судовий збір подати заяви про забезпечення доказів, але даним правом позивач не скористався.

Також суд критично ставиться до твердження позивача на порушення реєстратором порядку реєстрації зміни прав власності на нерухоме майно, як вбачається з інформаційних довідок 04.09.2006 року зроблено запис про реєстрацію права власності на підставі договорів купівлі - продажу квартир за громадянином ОСОБА_1 , а 15.10.2007 року у зв`язку зі знищенням об`єктів прийняте рішення про закриття права власності і внесені відповідні записи.

Право власності на нежиле приміщення було зареєстроване на підставі рішення суду, яке чинне і на сьогоднішній день, тобто державний реєстратор у відповідності до законодавчих актів зобов`язаний був зареєструвати право власності (Закон України від 1.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Третя особа ОСОБА_2 придбав нежитлове приміщення на підставі договору купівлі - продажу, який також на даний час неоскаржувався.

До того ж позивач просить суд скасувати в Державному реєстрі речових прав рішення про реєстрацію права власності на нежиле приміщення за ОСОБА_2 , але як вбачається з матеріалів справи в іпотеку було надано дві квартири загальною площею 85,8 кВ.м, а площа нежитлового приміщення складає 125,4 кВ.м., тобто нежиле приміщення не могло бути утворено в результаті об`єднання двох іпотечних квартир.

Також відповідачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Так ОСОБА_1 зазначив, що у січні 2008 року йому зателефонували з банку, та запросили прийти до відділення з метою укладення договорів страхування майна на виконання договору іпотеки № PCL-302/246/2006 від 02.08.2006 року та договору іпотеки № PCL-302/246/2006/1 від 02.08.2006року. Прийшовши до відділення банку відповідач ОСОБА_1 довів до працівників банку, що укласти договори страхування не являється можливим, так як об`єкти іпотеку знищені та надав підтверджуючи документи. Працівники банку відповіли, що відповідно до п.5.4 договорів іпотеки № PCL-302/246/2006 та PCL-302/246/2006/1 в зв`язку зі знищенням об`єктів іпотеки відповідач ОСОБА_1 повинен достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором, в іншому випадку банк буде вимушений звернутись до суду з метою стягнення заборгованості за кредитним договором, що в подальшому було банком і зроблено та отримано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2012 року по справі № 2-2411/11 яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість у сумі 1 016 653, 00 грн., до того ж у 2012 році позивач отримав рішення суду на підставі якого здійснювалось примусове стягнення з ОСОБА_1 та поручителя за кредитним договором, а вперше виконавче провадження було відкрите 08.03.2013 року, тобто Позивач у 2008 році дізнався від ОСОБА_1 , а у 2013 році дізнався від виконавчої служби, що іпотечне майно знищене.

Третьою особою ОСОБА_2 також подано заяву про застосування строків позовною давності, в якій зазначено, що у 2012 році до його приміщення прийшли молоді люди які представились працівниками ТОВ «ОТП Факторінг Україна» та розшукували ОСОБА_1 так як у останнього нібито є заборгованість за кредитом, на що отримали відповідь, що ОСОБА_2 не знає ОСОБА_1 , дане нежиле приміщення він купив у ОСОБА_3 і якщо необхідно то може знайти через реєлтора контакти ОСОБА_3 ..

Крім того Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року №410 було затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек (що діяла на час виникнення спірних правовідносин,). Відповідно до п.23 даного порядку про внесення змін і додаткових відомостей до запису реєстратор направляє іпотекодержателю або уповноваженій особі примирник витягу.

Тобто у разі якщо Орган державної реєстрації прав, нотаріус робить запис про вилучення запису про право власності на об`єкт нерухомого майно, в зв`язку зі знищенням об`єктів які були у іпотеці то орган державної реєстрації прав, нотаріус обов`язково повідомив про данні дії іпотекодержателя.

Запис про право власності було вилучено ще у 2007 році, тобто незрозуміло чому позивач з 2007 року коли отримав витяг про внесення змін до реєстру прав власності не вчиняв жодних дій.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вперше позивача дізнався про знищення об`єктів іпотеки з 2007 року коли отримав витяг про внесення змін до реєстру прав власності, вдруге у січні 2008 року від ОСОБА_1 , в подальшому у 2012 році від ОСОБА_2 , та у 2013 році від виконавчої служби.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами ТОВ «ОТП Факторінг Україна» почався 2007 року, позов подано 31 липня 2018 року.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення ним рішення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач звернулася до суду з позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлене відповідне клопотання відповідачем за зустрічним позовом, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже, виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.. ст.. 256, 257, 261, 1077, 1079 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 13, 19, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіна Максима Павловича, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про визнання дій незаконними та скасування рішень державного реєстратора».

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабушкінського

районного суду В.І. Томаш