ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/478/19 Справа № 208/6346/16-ц Головуючий у першій інстанції: Похваліта С.М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визнання договорів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він перебуває в шлюбі із ОСОБА_3 . 21 грудня 2015 року між його дружиною ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяла у борг в ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 223687,00 грн., що становить 9500,00 доларів США, про що було складено розписку. 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 188600,00 грн., про що було укладено розписку. Дружиною позивача ОСОБА_3 укладено договори із ОСОБА_1 щодо спільних коштів у розмірі 223687,00 грн., що становить 9500,00 доларів США та 188600,00 грн. без згоди чоловіка ОСОБА_2 Тому позивач просив визнати договір позики від 21 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 223687,00 грн., що становить 9500,00 доларів США недійсним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 245357,45 грн.; визнати договір позики від 28 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 188600,00 грн., недійсним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 188600,00 грн. (а.с. 2-3 т.1).

Із позовом звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, обґрунтовуючи його тим, що згідно кредитного договору від 21 березня 2006 року ОСОБА_1 , чоловік позивачки, отримав кредитні кошти у розмірі 110000,00 доларів СІЛА. 17 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з чоловіка позивачки за кредитним договором. Надалі ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 допомогти їй у вирішенні питання щодо заборгованості перед банком, тому 17 грудня 2015 року ОСОБА_1 оформила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бути її представниками. Для вирішення їх питання ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 необхідні кошти, у зв"язку з чим були укладені договори позики від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року. В якості повернення вказаних коштів між ними була домовленість про укладання договору оренди нерухомого майна з ТОВ «Укрросвугілля» на вигідних умовах та від суборендної плати передбачалось повернення наданих грошових коштів. Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще до укладання оспорюваних договорів позики мали на меті заволодіти нерухомий майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що свідчать рішення суду від 27 жовтня 2014 року та від 28 січня 2016 року, якими було визнано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 На час укладання договорів позики ОСОБА_1 знаходилась під впливом тяжкої для неї обставини, під загрозою втратити своє майно, ОСОБА_3 ввели її в оману, змусили оформити довіреність, підписати договір оренди, підписати договори позики, змовчали про існування судової справи. Враховуючи той факт, що всі сторони є родичами, за відсутності тяжкої обставини, а саме судового процесу з банком, та знаючи про всі обставини ОСОБА_1 не уклала б оспорюванні договори позики від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року саме на таких умовах. Згідно договору оренди ТОВ «Укрросвугілля» зобов`язувалось сплачувати щомісяця ОСОБА_1 та ОСОБА_4 орендну плату в розмірі 6000,00 грн., а всього за весь час дії договорів оренди ТОВ «Укрросвугілля» отримало грошові кошти в розмірі 516975,00 грн. Тому позивач за зустрічним позовом просила визнати недійсними договір позики від 21 грудня 2015 року та договір позики від 28 грудня 2015 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також покласти на ОСОБА_3 судові витрати (а.с. 86-90 т.1).

Із позовом до суду також звернулась ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_1 , в якому зазначає, що 21 грудня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_1 взяла у борг грошові кошти у розмірі 223687,00 грн., що є еквівалентом 9500,00 доларів США, які відповідач зобов`язалась повернути до 21 грудня 2016 року. Також 28 грудня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 взяла у борг 188600,00 грн., які відповідач зобов`язалась, повернути до 28 грудня 2016 року. На сьогоднішній день умови зазначених вище договорів позики ОСОБА_1 належним чином не виконані, грошові кошти в сумі 9500,00 доларів США та 188600,00 грн. їй не повернуті. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 444877,41 грн. заборгованості за договорами позики, 15193,12 грн. інфляційних втрат та 9498,25 грн. трьох відсотків річних, а також судові витрати в сумі 4695,69 грн. (а.с. 56-58,76-77 т.1).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16 травня 2018 року про виправлення описки, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними відмовлено. В задоволені позовних вимог відповідача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 444877,41 грн. - основну суму боргу, 2074,60 грн. - інфляційні втрати, 2230,47 грн. - суму трьох відсотків річних, 4491,82 грн. - суму судового збору, а всього 453674,30 грн. (а.с.185-188, 230 т.1).

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року додатково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 13118,52 грн. - інфляційних, 7267,78 грн. - суму трьох відсотків річних, 203,87 грн. - суму судового збору, а всього 20590,17 грн. (а.с. 189 т.1).

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави суму судового збору в розмірі 4339,57 грн. (а.с. 231 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у повному обсязі; судові витрати просить покласти на ОСОБА_3 (а.с. 214-221 т.1).

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_6 ., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 . (а.с. 67 т.2), а також рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 01.03.2019 року третій особі ОСОБА_1 , яке долучене до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 21 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 223687,00 грн., що є еквівалентом 9500,00 доларів США, що підтверджується оригіналом вказаного договору, а також письмовою розпискою ОСОБА_1 , за змістом якої вона бере у борг 9500,00 дол. США та зобов`язується повернути їх не пізніше 21.12.2016 року (а.с. 73-74, 75 т.2).

Судом встановлено, що за даним договором позики у борг було передано 9500,00 дол. США саме у вказаній іноземній валюті.

Згідно п. 1 вказаного вище договору позики від 21.12.2015 року, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві предмет позики у національній валюті України гривні не пізніше 21 грудня 2016 року, в сумі, що є еквівалентом 9500,00 доларам США за курсом НБУ на момент фактичного повернення грошових коштів позикодавцеві.

В пункті 2 договору позики від 21.12.2015 року позика за вказаним договором є безвідсотковою, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

За змістом п. 6 зазначеного вище договору, сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Відповідно до п. 7 договору позики від 21.12.2015 року сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Також встановлено, що 28 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 188600,00 грн. (а.с. 70-71 т.2).

Факт отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 188600,00 грн. підтверджується письмовою розпискою від 28.12.2015 року, в якій остання зазначає також, що зобов`язується повернути позику не пізніше 28.12.2016 року (а.с. 72 т.2).

Відповідно до п. 1 вказаного вище договору позики від 28.12.2015 року, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві предмет позики у національній валюті України гривні не пізніше 28 грудня 2016 року, в сумі, 188600,00 грн.

В пункті 2 договору позики від 28.12.2015 року позика за вказаним договором є безвідсотковою, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Згідно п. 6 зазначеного вище договору, сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Відповідно до п. 7 договору позики від 21.12.2015 року сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Факт оформлення та підписання зазначених вище боргових розписок не оспорюється сторонами договорів позики ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано 24 листопада 2001 року шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАГС Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області (а.с. 13 т.1).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаними вище договорами не виконала.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Також, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Апеляційним судом оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи оригінали договорів позики від 21.12.2015 року та від 28.12.2015 року, а також боргові розписки за ними (а.с. 70-75 т.2).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши дотримання сторонами простої письмової форми кожного з оспорюваних договорів позики, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 21.12.2015 року підлягає стягненню борг в розмірі 249131,67 грн. та 3% річних у сумі 5405,89 грн., а всього 254537 (двісті п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) грн. 56 коп.

Приймаючи до уваги, що за договором позики від 21 грудня 2015 року ОСОБА_1 було отримано 9500,0 дол. США, стягненню підлягає еквівалент вказаної грошової суми у національній валюті у розмірі 249131,67 грн. (9500,0 дол. США х 26,224386 (за курсом НБУ станом на 18.09.2017 року, згідно змісту уточненої позовної заяви ОСОБА_3 на а.с. 76 - 78 у т. 1)). Оскільки у борг було передано кошти в іноземній валюті, підстави для стягнення нарахувань у зв"язку з інфляцією, на підставі ст. 625 ЦК України, - відсутні. 3% річних за договором позики від 21 грудня 2015 року підлягають стягненню, відповідно до змісту уточнених ОСОБА_3 позовних вимог, за період з 29.12.2016 року по 18.09.2017 року, у розмірі 5405,89 грн.

Також підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 28.12.2015 року сума боргу в розмірі 188600,00 грн., нарахування у зв"язку із зростанням інфляції у сумі 15193,12 грн. та 3% річних в розмірі 4092,36, що разом становить 207885 (двісті сім тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 48 коп.

Нарахування у зв"язку зі зростанням інфляції та 3% річних за договором позики від 28 грудня 2015 року підлягають стягненню, згідно змісту уточнених ОСОБА_3 позовних вимог, за період з 29.12.2016 року по 18.09.2017 року, у розмірі 15193,12 грн. та 4092,36 грн., відповідно.

При постановленні оскаржуваного рішення та додаткового рішення від 13.12.2017 року місцевий суд не взяв до уваги, що між сторонами було укладено два договори позики та безпідставно навів загальне обгрунтування та розрахував загальну суму боргу за двома договорами одночасно, тому рішення та додаткове рішення місцевого суду від 13.12.2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 підлягають скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог вказаного позивача.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання вказаних вище договорів позики недійсними задоволенню не підлягаю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 вказаної вище статті).

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги чітке викладення в оспорюваних договорах позики від 21.12.2015 року та від 28.12.2015 року усіх істотних умов договору позики, зокрема, суми позики, порядку та строків повернення коштів; враховуючи також погодження сторонами умов безвідсоткової позики; відсутність належних та допустимих доказів укладення ОСОБА_1 оспорюваних договорів позики під впливом тяжкої для неї обставини, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для визнання даних договорів недійсними з підстав вчинення під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Наявність судового спору про стягнення заборгованості ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором з чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_1 , не свідчить про наявність тяжкої обставини для апелянта в розумінні ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Крім наведеного необхідно зауважити, що ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.01.2016 року у справі №208/7087/15-ц, за заявою позивача, позовна заява ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишена без розгляду.

Колегія наголошує, що оспорювані договори укладені на умовах безвідсоткової позики та без погодження будь-яких інших платежів з боку позичальника (штрафів, пені тощо), тому в даному випадку судом не встановлено факту укладення оспорюваних договорів на вкрай невигідних для позичальника умовах.

Доказів забезпечення оспорюваних договорів заставою, іпотекою суду не надано.

Посилання апелянта на те, що договір оренди від 01 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ТОВ «Укрросвугілля», пов`язаний із укладанням оспорюваних договорів позики від 21 та 28 грудня 2015 року - є недоведеними. Крім того, договір оренди був укладений 01 січня 2016 року, після укладення оспорюваних договорів; отже, при отриманні ОСОБА_1 грошових коштів у позику за оспорюваними договорами, договірних правовідносин оренди не існувало.

Колегія звертає увагу, що ОСОБА_1 факт отримання грошових коштів за договорами позики від 21.12.2015 року та 28.12.2015 року не оспорює.

З приводу позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За положеннями ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що оспорювані договори позики були укладені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час перебування першої у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ; враховуючи презумпцію згоди одного з подружжя на укладення договору щодо спільного майна другим з подружжя; встановивши недоведеність тверджень ОСОБА_2 про відсутність його згоди на укладення його дружиною оспорюваних договорів, - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія наголошує, щоукладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та сторона за договором діяли недобросовісно, третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, й що той із подружжя, хто уклав договір не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім іншого, суду не надані докази щодо обізнаності ОСОБА_1 про відсутність згоди ОСОБА_2 на укладення оспорюваних договорів позики.

Допитаний судом апеляційної інстанції свідок ОСОБА_4 не надав пояснень, які б спростовували правильність висновків місцевого суду про відсутність підстав за задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та розподілу судових витрат, а також додаткове рішення цього ж суду від 13 грудня 2017 року підлягають скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого останньою судового збору при подачі позовної заяви пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 4624 (чотири тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 23 коп. (а.с. 54-55, 75 т.1).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню, а також скасуванню підлягає додаткове рішення місцевого суду від 13.12.2017 року з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 444877,41 грн. основної суми боргу, 2074,60 грн. інфляційних втрат, 2230,47 грн. суми трьох відсотків річних, 4491,82 грн. суми судового збору, а всього: 453674,30 грн. та додаткове рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за договором позики від 21.12.2015 року суму боргу в розмірі 249131,67 грн. та 3% річних у сумі 5405,89 грн., а всього 254537 (двісті п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять сім) грн. 56 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за договором позики від 28.12.2015 року суму боргу в розмірі 188600,00 грн., інфляційні у сумі 15193,12 грн. та 3% річних в розмірі 4092,36, а всього 207885 (двісті сім тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 4624 (чотири тисячі шістсот двадцять чотири) грн. 23 коп.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді