Номер провадження: 22-ц/813/1175/19
Номер справи місцевого суду: 522/3075/15-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: № 522/3075/15-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4,

- відповідачі -1) ОСОБА_5, 2) ОСОБА_6, 3) ОСОБА_7, 4) Одеська міська рада, 5) Департамент міського господарства Одеської міської ради, 6) Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання недійсними розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності та їх скасування, виселення, вселення та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_8 - представника ОСОБА_5 та за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Ільченко Н.А. о 15 годині 45 хвилині 16 березня 2018 року, повне рішення складено 20 березня 2018 року,

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у серпні 2016 р. позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 17.12.2012 р. № 219517 про безоплатну передачу згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її неповнолітнім синам ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в рівних частках; 2) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 17.12.2012 р. за НОМЕР_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради, яким посвідчується, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в рівних частках; 3) виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_2 разом з усіма проживаючими з ними особами в цій квартирі; 4) вселити позивача до квартири АДРЕСА_2; 5) стягнути з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 моральну шкоди у розмірі - 5 000,00 грн..

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що на підставі посвідчення НОМЕР_2 від 18.08.1988 р., виданого виконкомом Одеської міської Ради народних депутатів, він вселився в квартиру АДРЕСА_2. З 1989 року його місце проживання постійно зареєстроване за вказаною адресою. У 1992 році він тимчасово переселився в квартиру АДРЕСА_3 вказаного гуртожитку, але весь цей час продовжує сплачувати усі належні комунальні платежі за квартиру АДРЕСА_2. Згодом відповідачі, які займали квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 вказаного гуртожитку, самовільно заклали цеглою існуючий вхід до квартири АДРЕСА_2 з коридору загального користування та прорубали вхід до цієї квартири з квартири АДРЕСА_4, приєднавши таким чином квартиру АДРЕСА_2 до своєї квартири АДРЕСА_4 У 2012 році відповідачі незаконно приватизували квартиру АДРЕСА_1, до складу якої увійшла колишня квартира АДРЕСА_2, про що він довідався лише у 2015 році(Т. 1, а. с. 2 - 5, 184 - 186).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 січня 2018 року до участі у даній справі залучено Департамент міського господарства Одеської міської ради та Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради, в якості співвідповідачів, та Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також залишено без розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_4 в частині позовних вимог до ОСОБА_11 (Т. 2, а. с. 192 - 193).

В судовому засіданні представники позивача - ОСОБА_12 та адвокат Андрєєв В.М. підтримали позов. Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 не визнав позов і просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, Одеська міська рада, Департамент міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради в судове засідання особисто не з'явились, представників не направили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили.

Третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в судове засідання представника не направила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином, причини неявки представника не повідомила.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково (Т. 3, а. с. 38 - 42).

Визнано недійсним та скасовано видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради розпорядження органу приватизації від 17 грудня 2012 року № 219517 щодо безоплатної передачі згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 від 17 грудня 2012 року НОМЕР_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з неповнолітніми ОСОБА_9 і ОСОБА_10.

Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах - 5 000 грн., тобто з кожного по - 1 666,70 грн. на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватизація відповідачами квартири АДРЕСА_1, до складу якої увійшла колишня квартира (кімната) АДРЕСА_2, наймачем якої до теперішнього часу є позивач ОСОБА_4, який з моменту надання йому цієї квартири (кімнати) виконує усі обов'язки наймача щодо внесення належних платежів за це житлове приміщення, є незаконною та такою, що здійснена з порушенням чинного законодавства(Т. 3, а. с. 38 - 41).

ОСОБА_8 - представник ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 17.12.2012 р. за № 219517 щодо безоплатної передачі квартири АДРЕСА_1, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 17.12.2012 р. за НОМЕР_1, усунення перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою, вселення ОСОБА_4 у квартиру, стягнення з відповідачів моральної шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що на сьогоднішній день відповідачі користуються кімнатою АДРЕСА_2 та чинять перешкоди у користуванні даним житлом. Суд першої інстанції не звернув увагу на наявність доказів про те, що відповідачі зареєстровані та мешкають у квартирі АДРЕСА_1 та будь-якого відношення до житла позивача вони не мають. Суд безпідставно встановив факт належності майна апелянта до майна позивача. Позивачем не доведено вчинення відповідачами будь-яких незаконних дій, що містять зв'язок з його власністю, завдання йому моральних страждань.

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 17.12.2012 року за № 219517 щодо безоплатної передачі квартири АДРЕСА_1, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 17.12.2012 р. за НОМЕР_1, усунення перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою, шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 разом з неповнолітнім ОСОБА_9, ОСОБА_10, вселення ОСОБА_4 у квартиру, стягнення з відповідачів моральної шкоди скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не врахував преюдиційний факт про те, що позивач з 1992 року фактично не проживав у житловій кімнаті АДРЕСА_2. Суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що строк позовної давності не пропущено. Суд першої інстанції не врахував наявність цивільної справи № 522/23357/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та не зупинив провадження справи для розгляду цієї цивільної справи. Судом першої інстанції не враховано відсутності посилань позивача в позові в чому саме полягали його душевні страждання, не встановленого причино-наслідкового зв'язку між діяннями відповідачів та завданою моральною шкодою позивачу. Не доведено обставини, якими позивач керувався при визначенні розміру моральної шкоди.

Апелянт ОСОБА_5, його представник - ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв та клопотань не надали.

Апелянт ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Заяв та клопотань не надала.

В судовому засіданні представники позивача - ОСОБА_12 та ОСОБА_19 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 24, 47 Конституції України, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 23, 256, 257 ч. 1 ст. 261, ст. 1167 ЦК України) та процесуального (ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263, 264 ЦПК України) права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Департаментом міського господарства Одеської міської ради було видане розпорядження органу приватизації від 17 грудня 2012 р. № 219517 про безоплатну передачу трикімнатної квартири АДРЕСА_1, у приватну спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в рівних частках, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (Т. 1, а. с. 126).

На підставі вказаного розпорядження органу приватизації 17 грудня 2012 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради видане свідоцтво про право власності на житло за НОМЕР_1, яким посвідчується, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в рівних частках (Т. 1, а. с. 125).

Відповідно до копії поверхового плану цього будинку та акту обстеження від 11.04.2016 р. до складу згаданої квартири АДРЕСА_1, яка була приватизована відповідачами, увійшла колишня квартира (кімната) АДРЕСА_2 цього будинку (Т.1, а. с. 9, 189).

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітнім ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у встановленому законом порядку було надано у користування квартиру (кімнату) АДРЕСА_2.

Натомість судом встановлено, що у 1988 році позивачу ОСОБА_4 було надано кімнату АДРЕСА_2, на склад сім'ї з трьох осіб (він, його дружина - ОСОБА_16, дочка - ОСОБА_12, 1985 року народження), на право зайняття якої було видане посвідчення НОМЕР_2 від 16.12.1988 р. (Т. 1, а. с. 7).

У 1994 році ОСОБА_4 додатково була надана кімната АДРЕСА_5, на склад сім'ї з чотирьох осіб (він, його дружина ОСОБА_16, дочка ОСОБА_12, 1985 року народження, дочка ОСОБА_17, 1991 року народження), із залишенням прописки позивача та членів його сім'ї в кімнаті АДРЕСА_2 цього гуртожитку, про що ОСОБА_4 було видане посвідчення НОМЕР_3 від 09.03.1994 р..

У 1999 році для поліпшення житлових умов ОСОБА_4 була надана ще кімната АДРЕСА_6, на такий самий склад сім'ї з чотирьох осіб, із залишенням прописки позивача та членів його сім'ї в кімнаті АДРЕСА_2 цього гуртожитку, про що ОСОБА_4 було видане посвідчення НОМЕР_4 від 04.02.1999 р.

В подальшому ДП МОУ «Південьвійськбуд» звернулось до КЕВ м. Одеси з листом № 109-жк від 16.05.2008 р. щодо відкриття на ім'я ОСОБА_4 особового рахунку на кімнату АДРЕСА_2, де зареєстровано його місце проживання та відкриття на ім'я ОСОБА_12 (яка є дочкою ОСОБА_18.) особового рахунку на кімнату АДРЕСА_5, з оформленням реєстрації її місця проживання в цій кімнаті, і відкриття на ім'я ОСОБА_16 (дружини ОСОБА_4.) особового рахунку на кімнату АДРЕСА_6 разом з молодшою дочкою ОСОБА_17, з оформленням реєстрації їх місця проживання в цій кімнаті (Т. 1, а. с. 7, 12).

Як вбачається з довідки дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 12.02.2015 р., з листопада 2010 р. на ім'я ОСОБА_4 відкрито особовий рахунок на три кімнати, загальною площею - 46,90 кв. м., в будинку АДРЕСА_2, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, які були надані ОСОБА_4 відповідно до посвідчень НОМЕР_2 від 1988 р., НОМЕР_3 від 09.03.1994 р. та НОМЕР_4 від 04.02.1999 р. (Т. 1, а. с. 150).

Постійне місце проживання позивача з 1988 року зареєстровано у квартирі (кімнаті) АДРЕСА_2, та з вказаного часу він регулярно сплачує усі комунальні платежі за це житлове приміщення, що підтверджуються довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім'ї та реєстрації) дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський» за вих. № 2301 від 05.02.2015 р., квитанціями про сплату комунальних платежів та довідкою дільниці № 8 КП «ЖКС «Порто-Франківський (Т. 1, а. с. 8, 14 - 59, 60).

Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту житлових прав.

Відповідно до ст. ст. 24, 47 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Кожен має право на жило. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх неповнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Встановлені судом першої інстанції обставини та відповідно зібрані доказі свідчать про те, що приватизація відповідачами квартири АДРЕСА_1, до складу якої увійшла колишня квартира (кімната) АДРЕСА_2, наймачем якої до теперішнього часу є ОСОБА_4, є незаконною та такою, що здійснена з порушенням чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про те, що житлові права позивача порушено.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 стосовно того, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що на сьогоднішній день відповідачі користуються кімнатою АДРЕСА_2 та вчиняють перешкоди у користуванні даним житлом, суд першої інстанції не звернув увагу на наявність доказів про те, що відповідачі зареєстровані та мешкають у квартирі АДРЕСА_1 та будь-якого відношення до житла позивача вони не мають, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи. Перешкоди позивачу у користуванні власністю з боку відповідачів полягають у незаконній приватизації 17 грудня 2012 року відповідачами квартири АДРЕСА_1, до складу якої незаконно було включено колишню квартиру (кімнату) АДРЕСА_2 цього будинку.

Стосовно доводу апеляційних скарг відносно завдання моральної шкоди та розміру її відшкодування, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.95 № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено, що у зв'язку з незаконною приватизацію відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належного позивачу на праві користування житлового приміщення останньому завдано моральної шкоди, яка полягає у його душевних переживаннях через грубе порушення його законних прав та незаконне позбавлення можливості користуватися наданим йому житловим приміщенням.

Враховуючи тяжкість і тривалість моральних страждань, які зазнав позивач, суд першої інстанції встановив розмір відшкодування моральної шкоди позивачу - 5 000,00 грн., що на думку колегії суддів відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості та вимогам ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Стосовно доводу апеляційної скарги ОСОБА_7 відносно того, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення своїх житлових прав, а саме про факт приватизації 17 грудня 2012 року відповідачами квартири АДРЕСА_1, до складу якої незаконно було включено колишню квартиру (кімнату) АДРЕСА_2 цього будинку, позивач міг дізнатися лише наприкінці 2012 року.

Позивач звернувся до суду з даним позовом у лютому 2015 року тобто у межах загального строку позовної давності.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що строк позовної давності на заявлені вимоги не минув, відповідно доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 відносно цього є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 відносно того, що суд першої інстанції проігнорував необхідність зупинити розгляд справи до розгляду справи № 522/23357/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та не зупинив провадження у справі не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Так, 12.06.2017 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження по справі було зупинене до розгляду справи 522/23357/16-ц, однак ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвала суду першої інстанції була сканована.

Тому керуючись принципом розумності строків розгляду справи та тим, що зібрані докази по даній цивільній справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про продовження розгляду справи та прийняття рішення по справі.

Таким чином, апеляційні скарги є безпідставними, а тому їх треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 - представника ОСОБА_5 та апеляційної скарги ОСОБА_7, а також для прийняття доводів апеляційних скарг останніх у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття , однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року

Головуючий суддя: А.П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе