Справа №303/1947/19 2/303/1024/19
ряд. стат. звіту - 51
РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2019 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Куцкір Ю.Ю.

секретаря судових засідань Славич М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що 10.09.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області, актовий запис, №230. В шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дочки, їх відносини з відповідачем стали псуватися, між ними все частіше почали виникати спори та непорозуміння, які закінчувались, як правило, конфліктами. Відповідач нерідко влаштовував скандали, в тому числі в присутності малолітньої дочки, що ображало її честь і гідність. Відповідач постійно пред`являв їй необгрунтовані претензії, що робило спільне життя нестерпним, тому що, відповідач ганьбив, ображав її, проявляв неповагу до неї як до дружини, до її індивідуальності, звичок та вподобань. Постійні сварки між нею та відповідачем негативно вплинули на виховання їх малолітньої дочки. Як виявилось, у них з відповідачем зовсім протилежні погляди на сімейне життя, виховання дитини. Між нею та відповідачем зникли почуття любові та поваги, духовного порозуміння, внутрішньої вимоги та необхідності бути потрібним одне одному. Таким чином, в їх інтересах та інтересах їх малолітньої дочки шлюб, з її ініциативи було розірвано Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 05.11.2006 року, дочку ОСОБА_6 залишено проживати з нею. Народжена від шлюбу з відповідачем дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу з відповідачем, постійно проживає разом з нею до серпня 2015 року у АДРЕСА_1 , а з вересня 2015 року у квартирі АДРЕСА_2 . Починаючи з 2006 року, відповідач проживає окремо від своєї малолітньої дочки та жодного з покладених законом на нього як батька обов`язків не виконує, посильної трудової, або будь-якої іншої допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає. Проте, всі питання щодо виховання малолітньої дочки вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Малолітня дочка знаходиться на її повному утриманні. По відношенню до відповідача нею як матір`ю за роки окремого проживання з відповідачем не чинилося ніяких перешкод у забезпеченні рівного та вільного доступу до виховання дочки, можливості безперешкодного спілкування з нею, здійснення прав та обов`язків стосовно виховання та спілкування з дочкою та забезпечення її належного розвитку. Крім обов`язкої щомісячної сплати аліментів на утримання дитини, відповідач як батько мав можливість періодично, хоча б один раз на рік, зустрічатися з дочкою, цікавитися її навчанням шляхом зустрічі з педагогами, втручатися в її навчальний процес, займатися оздоровленням дочки, у період шкільних канікул відповідач міг проводити більше часу разом з дочкою та відпочивати разом з нею в Україні або за кордоном, за її бажанням та урахуванням стану здоров`я, без відриву від навчального процесу, спортивних секцій та інших заходів виховного характеру. Однак, ні одна з цих можливостей відповідачем як батька, який після розірвання шлюбу, прожив окремо від дочки, не була використана. Все вищезазначене свідчить про одне, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відповідачем за весь період окремого його проживання від дочки не було організовано жодного відвідування дочкою цирку, кінотеатрів, театрів, клубів, а також проведення іншого дозвілля дитини, святкування її днів народжень тощо. На даний час неповнолітня дочка відповідача навчається в загальноосвітній школі I-III ступенів №132 м.Києва. Для розвитку дитини нею прикладаються всі зусилля та можливості. Відповідач вихованням дочки не займається, навчанням дочки не цікавиться, не приймає ніякої участі у житті дитини, що говорить про його особисте ставлення до дитини.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала та просила суд задоволити його з підстав наведених в ньому, пояснивши суду, що відповідач є батьком їх спільної дитини ОСОБА_7 і після їх розлучення відповідач не провідував дитину і не допомагав їм. Вона одружилася вдруге і на даний час, дитина хоче щоб її усиновив теперішній її чоловік. Також пояснила, що вона не бажала і не дозволяла спілкуватися дочці з відповідачем ОСОБА_4 .. Також зазначила, що відповідач сплачує аліменти на дитину, заборгованість по аліментам відсутня.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов також підтримав та просив суд задоволити його з підстав зазначених в ньому, пояснивши суду, що відповідач ОСОБА_4 , який є батьком неповнолітньої ОСОБА_7 не спілкується з дитиною, а також не надавав добровільно дозвіл на виїзд за кордон дитині і тому позивачка була змушена звертатися до суду.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, а також пояснив суду, що він не ухилявся і не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, аліменти сплачує систематично, заборгованості не має. Також пояснив, що позивач ОСОБА_3 , створює штучно умови, які не дають можливості нормально, безперешкодно спілкуватися з дочкою. Дочка постійно піддається психологічному тиску з боку матері по відношенню до нього як батька, постійно принижує його у присутності дочки, що по собі формує у свідомості дитини негативні враження та упереджене ставлення до нього. Пояснив також, що позивач не зверталася до нього з проханням щодо надання дозволу на виїзд дочки за кордон.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та заперечила щодо його задоволення, пояснивши суду, що позивач не дозволяє відповідачу як батьку спілкуватися з дитиною. Позивачка створила нову сім`ю і тому не бажає, щоб дитина спілкувалася з біологічним батьком. Відповідач ОСОБА_4 не спілкується з дитиною тому, що мати налаштовує її проти батька.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної в місті Києві державної адміністрації Гудакова Ю. в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, але подала до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, судовий розгляд справи просить провести з урахуванням висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №100-12073 від 08.08.2019 року.

Вивчивши позовну заяву з доданими до неї матеріалами, заслухавши пояснення сторін та аналізуючи в сукупності докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та підтверджуються належними у справі доказами, що згідно виконавчого листа №2-162 виданого Дубенським міськрайонним судом 02.02.2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 на її утримання у розмірі 100 гривень до досягнення дочкою трьохрічного віку (а.с. 10).

Із Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.07.2006 року вбачається, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 і ОСОБА_8 (а.с. 11).

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27.10.2014 року було збільшено розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_4 на корсить ОСОБА_8 аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 у розмірі 550 гривень (а.с. 13).

Із Висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №100-12073 від 08.08.2019 року останні вважають доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої ОСОБА_5 (а.с. 57-59).

Дані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.

Також суд звертає увагу на ЗУ "Про охорону дитинства", який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Так, зі ст.11 ЗУ "Про охорону дитинства" вбачається, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 даного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ч.1 п.2 ст.164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У відповідності до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що "Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей".

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послався на те, що відповідач жодного з покладених законом на нього як батька обов`язків не виконує, посильної трудової, або будь-якої іншої допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї дочки.

Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові доводів позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Також суд критично ставиться до Висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за №100-12073 від 08.08.2019 року та не бере його уваги, оскільки в ньому відсутні дані щодо виклику на засідання комісії органу опіки та піклування відповідача, надання ним пояснень при розгляді заяви про надання висновку про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав в разі присутності на комісії.

Також суду не було надано належних доказів щодо звернення позивача до відповідача з проханням дати згоду на виїзд дитини за кордон.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_3 не бажала і не дозволяла спілкуватися дочці ОСОБА_9 з відповідачем тобто своїм батьком ОСОБА_4 , про що вона сама підтвердила в судовому засіданні.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України".

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дочки не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 164, 165 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 13, 19, 34, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_3 , батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, місце знаходження м.Київ, вул.Велика Васильківська, 58.

Повний текст рішення суду складено 27.09.2019 року.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір