КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/3089/19 Доповідач у ІІ інст. Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року та апеляційною скаргою Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про скасування наказів про оголошення догани, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про скасування наказів про оголошення догани, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 2001 року працює в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури. У 2005 році наказом №140-ос від 31.05.2005 року була прийнята по безстроковому договору на посаду оператора котельні. Наказом №62-ос від 07.05.2010 року переведена на посаду майстра по ремонту котлів АГЧ.

Наказом керівництва від 21.06.2018р. її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за прогули, які мали місце 18.06.2018р. та 20.06.2018р., та наказом від 19.07.2018р. за неналежне виконання посадових обов`язків. Дані накази позивач вважає безпідставним та незаконним, оскільки акти про її відсутність на роботі були підписані працівниками, робоче місце яких територіально знаходиться в іншому місці, відсутність на якому також можна трактувати як прогул, крім того вважає, що особи, які склали акти можуть бути упередженими відносно неї, так як позивач раніше їх звинувачувала в порушенні законодавства. Оголошену їй догану наказом від 19.07.2018р. позивач також вважає незаконною, оскільки її не було належним чином ознайомлено із посадовими обов`язками та не проведено відповідний інструктаж.

Крім того, відповідачем 30.07.2018р. було винесено наказ за №80-ос, яким ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин. З даним наказом позивач категорично не погоджується, зазначаючи про те, що складені акти про її відсутність на роботі були підписані тими особами, що не могли бути свідками її відсутності на робочому місці, до неї склалося упереджене ставлення, у зв`язку із подачею нею численних скарг до різних інстанцій щодо порушень відповідачем законодавства. Також, оскаржуючи вищевказаний наказ, позивач вказує, що відповідно до п.3 ст.184 КЗпП України, відповідач протиправно звільнив її з роботи, оскільки вона являється одинокою матір`ю дитини віком до чотирнадцяти років. А тому, враховуючи, що оголошені їй догани та звільнення з займаної посади вона вважає незаконними та безпідставними, ОСОБА_1 змушена була звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд скасувати накази відповідача №65 від 21.06.2018р. та №75-ос від 19.07.2018р. про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, а також скасувати наказ №80-ос від 30.07.2018р. про звільнення та поновити її на посаді майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та моральну шкоду в розмірі 11 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про скасування наказів про оголошення догани, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Скасовано наказ Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури № 80-ос від 30 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 , майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів, з 31 липня 2018 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КзпП України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури з 31.07.2018 року. Стягнуто з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 20 874 грн. 35 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. Стягнуто з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року виправлено арифметичну помилку, допущену в резолютивній частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року, а саме у визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, яка підлягає стягненню з відповідача, замість помилково зазначеної суми «53 045 грн. 05 коп.» вказано її вірний розмір у сумі - «20 874 грн. 35 коп.».

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року визначено, що в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - рішення підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні її вимог, а також в частині розрахунку розміру середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Зокрема, вважає необґрунтованими висновки суду щодо недоведення нею незаконності наказів про оголошення доган. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу зроблено судом не у відповідності до положень абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р. Крім того, судом не було надано належної оцінки доказам, підтверджуючим обсяг завданої їй моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, а також з додатковим рішенням в цілому, відповідач також звернувся з апеляційною скаргою. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що в основу оскаржуваного рішення в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції поклав припущення щодо завдання позивачу такої шкоди, адже наведений висновок не обґрунтовано належними і допустимими доказами. Судом не було взято до уваги, що порушення позивачем правил трудової дисципліни мало систематичний характер, що пов`язано також із тим, що позивач є постійним джерелом конфліктів і сварок з колегами, неодноразово безпідставно ображала останніх, доводила конфліктні ситуації до бійки, виступаючи її ініціатором, що унеможливлює нормальну роботу відділу, де вона працює. Зазначає, що в цій частині рішення суду має бути скасовано, а в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Крім того, в доводах апеляційної скарги зазначає, що питання ухвалення додаткового рішення по справі було вирішено судом першої інстанції з порушенням вимог процесуального законодавства, за відсутності сторін, які не були належним чином повідомлені.

В порядку ст. 360 ЦПК України, позивачем направлено відзив на апеляційну скаргу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури, в якому вважає доводи відповідача необґрунтованими та просить залишити їх без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала доводи своєї апеляційної скарги, надала суду письмовий розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який на її думку має бути застосовано. Проти задоволення апеляційних скарг відповідача заперечувала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення скарги ОСОБА_1 . заперечував, доводи скарг Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на рішення суду та на додаткове рішення підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення, судова колегія дійшла висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги відповідача Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури задоволенню не підлягають за таких підстав.

Судом встановлено, що 01.06.2005 позивача за строковим трудовим договором було прийнято на посаду оператора котельні 6р. гуртожитку в Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури (далі - Академія), 11.04.2010 переведено на посаду майстра по ремонту котлів АГЧ (т. 1 а.с.13).

Наказом в.о. ректора Академії №65 від 21.06.2018, на підставі актів про відсутність на роботі від 18.06.2018, 20.06.2018, акту про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення від 21.06.2018, доповідної головного інженера ОСОБА_2 , від 21.06.2018, позивачу - ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни (прогулів) було оголошено догану (т. 1 а.с.15).

Наказом ректора Академії від 19.07.2018 за №75-ос позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків.

З констатуючої частини вищевказаного наказу вбачається, що Інспекційним відвідуванням Головного управління Держпраці у Київській області в НАОМА було встановлено (акт №КВ 621/57/АВ від 23.06.2018), що в порушення вимог ст.106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота за квітень 2018 року оператору котельні ОСОБА_3 в надурочний час не оплачена в подвійному розмірі годинної ставки. Згідно з п.3.13 посадової інструкції майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів до обов`язків ОСОБА_1 входило ведення достовірного обліку виходу на роботу та робочого часу операторів газових котелень. В поясненнях від 16.07.2018 б.н. ОСОБА_1 визнавала факт помилки (механічної описки) в табелі обліку робочого часу та вказувала на те, що адміністрацією Академії не проводилось навчання веденню вказаного табелю. Своїми діями ОСОБА_1 грубо порушила п.3.13 посадової інструкції майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів ( т. 1 а.с.16).

30.07.2018 наказом ректора Академії за №80-ос позивача з 31.07.2018 було звільнено займаної посади, у зв`язку із прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України.

Підставою для винесення керівництвом вищевказаного наказу стали: доповідна записка проректора з соціально-економічних питань Стьопіна Є. В. від 30.07.2018 б.н., акти про відсутність на роботі від 02.07.2018, 03.07.2018, 06.07.2018, 09.07.2018 та 10.07.2018, службова записка від 12.07.2018 №б/н, акт про відмову від надання пояснень від 19.07.2018 (а.с.14).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що звільняючи ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, відповідач порушив вимоги статті 184 цього Кодексу у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП Українизвільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Відповідно до положень ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка є одинокою матір`ю, має неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України від 12.04.2011 року (а.с.17, 18).

З аналізу ст.ст.36, 40, 41, 184 КЗпП України слідує, що звільнити жінку, яка є одинокою матір`ю та виховує дитину віком до чотирнадцяти років, можна з ініціативи роботодавця - лише у випадку: ліквідації юридичної особи, з обов`язковим працевлаштуванням працівника на іншу роботу; закінчення строкового трудового договору - з подальшим працевлаштуванням працівника на іншу роботу; за бажанням самого працівника або за згодою сторін.

Визначена чинним трудовим законодавством заборона звільняти жінок названих у ст.184 КЗпП України категорій з ініціативи роботодавця є абсолютною. Таких працівників не можна звільнити як з підстав, передбачених ст. 40 i 41 КЗпП, так i з інших підстав, за яких трудовий договір розривається з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що позивачка завчасно повідомляла відповідача про те, що вона є одинокою матір`ю дитини до чотирнадцяти років, надавала своєму роботодавцю відповідний витяг актового запису про народження своєї дитини.

З огляду на вказане, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача, як одинокої матері, що є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі

Правильним також є висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до положень частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 31.07.2018 року.

В доводах апеляційної скарги позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що судом неправильно здійснено розрахунок сум, що підлягають виплаті, надавши власний розрахунок із посиланням на застосування абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р., оскільки вважає, що відповідачем останні два місяці до звільнення було штучно занижено розмір заробітної плати.

Надаючи оцінку доводам позивача, апеляційний суд не приймає до уваги посилання на застосування 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до зазначеного пункту Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995р., якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

З табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем на вимогу апеляційного суду, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 працювала протягом останніх двох місяців перед звільненням, а отже до неї не можуть бути застосовані вказані положення.

Із заяви ОСОБА_1 , поданої до суду І інстанції 30.11.2018 року вбачається, що вона посилається також на абз. 5 п. 2 Порядку, вважаючи, що через значне коливання заробітної плати протягом року середній заробіток має бути розраховано із виплати за 12 календарних місяців.

Так, відповідно до абз. 5 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватись виходячи з виплат за 12 календарних місяців

Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури не відноситься до підприємств із сезонним характером виробництва, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

В той же час, перевіряючи розрахунок середнього заробітку, здійснений судом першої інстанції, апеляційним судом встановлено невідповідність висновків суду в частині кількості фактично відпрацьованих позивачем днів тим даним, які використані судом.

Так, відповідно до табелів обліку робочого часу за травень та червень 2018 року позивачем фактично відпрацьовано 38 робочих днів.

Відповідно до п. 2 ч. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 цієї Постанови).

Відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 175) розмір заробітної плати позивача у травні 2018 року - 5110 грн., у червні 2018 року - 4 599 грн.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить 5110+4599/38=255,5 грн.

Період вимушеного прогулу становить з 31 липня 2018 року по 30 листопада 2018 року. Кількість днів в оплачуваному періоді - 86.

Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 255,5*86=21 973 гривень.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невірно проведеного судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку, що є підставою для зміни рішення в цій частині.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги в частині безпідставності висновків суду щодо відхилення вимог до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про скасування наказів №65 від 21.06.2018 та №75-ос від 19.07.2018 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як вбачається з частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексів.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77-80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив, що жодного доказу на підтвердження позивачем наявності у неї поважних причин відсутності на робочому місці 18.06.2018 та 20.06.2018 та щодо спростування своєї відсутності на роботі у ці дні, суду надано не було.

З приводу скасування наказу відповідача №75-ос від 19.07.2018 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення за неналежне виконання посадових обов`язків, районний суд обґрунтовано вважав, що факт допущення помилки в табелі обліку робочого часу було визнано самою позивачкою у письмових поясненнях роботодавцю.

Доводи позивача про те, що її не було ознайомлено із своєї посадовою інструкцією також не знайшли свого підтвердження. При цьому, суд вірно оцінив викладені у позовній заяві обставини, якій дають підстави вважати, що позивач була обізнана щодо обсягу своїх повноважень, зокрема і ведення табелів обліку робочого часу.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначала, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, не взявши до уваги її посилання на порушення прав дитини, пов`язані з відсутністю можливості її належного утримання.

Зазначена позиція апелянта не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду. Апеляційний суд переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції на момент постановлення оскаржуваного рішення. З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні у справі матеріали, вірно встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами, та з врахуванням обставин справи прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. При цьому, визначений судом розмір такого відшкодування відповідає обставинам справи, принципам розумності та справедливості.

З цих же підстав суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості висновків суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

З урахуванням встановленого факту порушення прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, факту завдання діями відповідача моральної шкоди позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд не приймає до уваги також посилання відповідача, як на підставу для скасування додаткового рішення, на порушення норм процесуального права щодо неналежного повідомлення сторін про вирішення даного питання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішення питання про негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць відповідає нормам ст. 430 ЦПК України, а тому підстави для скасування додаткового рішення відсутні.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Підстави для задоволення решти вимог апеляційної скарги позивача, а також для задоволення апеляційних скарг відповідача, відсутні, тому в решті рішення суду та додаткове рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 268, 274, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши, що до стягнення з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21 973 (двадцять одну тисячу дев`ятсот сімдесят три) гривні.

В решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П. Приходько