Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 433/423/17

провадження № 61-22230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 12 травня 2017 року у складі судді Крівоклякіної Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Гаврилюка В. К., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк», банк) у березні 2017 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмір 3 939, 80 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між банком та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту від 19 листопада 2013 року № БН /2013-11, за умовами якого банк додатково відкрив ОСОБА_1 кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості за кредитом у розмірі 10 000, 00 грн, а позичальник зобов`язався сплачувати позивачу щомісяця проценти за користування кредитом у розмірі 28 % річних. Позичальник порушив порядок погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту та процентів залишаються невиконаними. Станом на 09 лютого 2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрексімбанк» за кредитним договором становила 3 939, 80 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 184, 06 грн, заборгованість за процентами - 1 755, 74 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 12 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 12 липня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрексімбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрексімбанк», суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився апеляційний суд, що відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог унеможливлює встановлення обставин, на які посилається позивач. При цьому суд першої інстанції не прийняв як підставу для звільнення від доказування посилання позивача на те, що документи кредитної справи, у тому числі й кредитний договір, залишились у приміщенні філії банку у м. Луганську, де був укладений спірний кредитний договір, і банк не має доступу до цих документів у зв`язку з тим, що на території м. Луганська здійснюється Антитерористична операція.

Апеляційний суд додатково зазначив, що посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок та виписка не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася платіжна картка, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору в рамках зарплатного проекту від 19 листопада 2013 року № БН/2013-11, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у липні 2017 року, ПАТ «Укрексімбанк» просить скасувати заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що на підтвердження позовних вимог банк надав виписку за рахунком ОСОБА_1 , яка є первинним бухгалтерським документом та з якої можна встановити всі здійснені операції за кредитом, у тому числі і факт надання кредиту позичальнику. Зважаючи на наведене, відсутність у банку оригіналу кредитного договору у зв`язку з його знаходженням на території проведення Антитерористичної операції не є підставою для відмови у задоволенні позову за наявності інших доказів у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення в цілому відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПАТ «Укрексімбанк», звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, у позовній заяві зазначив, що між банком та ОСОБА_1 укладений договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту від 19 листопада 2013 року № БН/2013-11 з відкриттям кредитної лінії для проведення відповідачем операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості за кредитом 10 000, 00 грн, із зобов`язанням сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом у розмірі 28 % річних, при цьому позивачем не зазначено, на який строк відкрита кредитна лінія.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав тільки розрахунок заборгованості та поточну виписку за контрактом.

Матеріали справи не містять оригіналу договору (одного із примірників) про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту від 19 листопада 2013 року № БН /2013-11 з відкриттям кредитної лінії для проведення відповідачем операцій з використанням платіжної картки, що позбавило можливість суду перевірити, чи видавалася платіжна картка відповідачу, який ліміт кредиту надано відповідачу, на яких умовах та на який строк, а також відповідальність відповідача у разі порушення виконання зобов`язання.

Суд першої інстанції пропонував позивачу надати в судове засідання примірник кредитного договору, укладеного між ним та ОСОБА_1 , на який останній посилається як на підставу своїх позовних вимог. Крім того, в оголошеннях про виклик відповідача, розміщених на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області, відповідачу також пропонувалось надати наявний у нього примірник кредитного договору від 19 листопада 2013 року № БН/2013-11. Однак примірник зазначеного кредитного договору судом отриманий не був, що унеможливило встановлення фактичних обставин.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доводи касаційної скарги зводяться до тверджень про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що виявилось у неправильній оцінці доказів на предмет їх належності та допустимості.

Відповідно до застереження, викладеного у частині першій статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Втім, це правило не позбавляє Верховний Суд повноважень, здійснюючи перевірку дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вирішувати, чи є докази, досліджені цими судами, допустимими та належними, а також чи є вони носіями доказової інформації, що має істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи правомірність постановлених у справі рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд у своїх висновках керується тим, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди були зобов`язані власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Верховний Суд виходить з того, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі, зокрема, як це прямо передбачено статтею 1055 ЦК України, є підставою для висновку про його недійсність.

За правилом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відсутність оригіналу договору про відкриття кредитної лінії від 19 листопада 2013 року під № БН/2013-11, зокрема, позбавляє суди правової можливості у встановлений законом процесуальний спосіб перевірити його на предмет відповідності положенням статті 1055 ЦК України та встановити реальність існування договірних правовідносин за цим договором на умовах, наведених банком у позовній заяві. Пред`явивши позов, позивачем під час дослідження доказів в судовому засіданні на вимогу суду не надано оригіналу кредитного договору, що об`єктивно ставить під сумнів достовірність розрахунку заборгованості та підставність заявлення вимог до ОСОБА_1

Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Верховний Суд виходив з того, що суди першої та апеляційної інстанцій, дійшовши переконання про недоведеність позовних вимог у зв`язку із неподанням належних та допустимих доказів, діяли в межах загальних засад цивільного судочинства та правила про обов`язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року), а тому зробили правильний та обґрунтований висновок про відмову у позові.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що виписки за рахунком є первинними бухгалтерськими документами, з яких можна встановити усі здійснені операції за кредитом, в тому числі й факти надання позичальнику кредитних коштів, оскільки ці виписки, складені позивачем без участі відповідача, не доводять існування відповідного його волевиявлення, а отже й укладення сторонами певного правочину із дотриманням правил статті 1055 ЦК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик