ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/3447/18
Провадження № 22-ц/4820/982/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним зобов`язанням спадкодавця за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року,

встановив:

В листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що за кредитним договором від 4 лютого 2010 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_2 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами протягом строку дії платіжної картки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, його спадкоємцем, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є ОСОБА_1 Станом на день смерті ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 325 грн 91 коп., яка складається з указаної суми неповернутого кредиту. Позивач своєчасно пред`явив свої вимоги до спадкоємця боржника, внаслідок чого ОСОБА_1 зобов`язана погасити цю заборгованість.

За таких обставин АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 5 325 грн 91 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивач не довів належність ОСОБА_1 до спадкоємців ОСОБА_2 та успадкування нею майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредитора спадкодавця.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 як дружина ОСОБА_2 відноситься до спадкоємців останнього першої черги за законом, які прийняли спадщину в установленому порядку, разом із тим суд не дав належної оцінки доказам у справі, не встановив обсяг успадкованого відповідачем майна та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

ОСОБА_1 не подала відзив на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 4 лютого 2010 року АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого позивач надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36% річних, які мали нараховуватися на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. При цьому банк видав ОСОБА_2 платіжну картку «Універсальна» НОМЕР_1 для обслуговування карткового рахунку та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок.

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір шляхом приєднання останнього до запропонованих відповідачем Умов і Правил надання банківських послуг.

ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачеві кредит і сплатити банку проценти щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, що слідує за звітним. Кредит мав бути повністю погашений відповідачем не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 визначили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк.

Всього ОСОБА_2 одержав у позивача 5 325 грн 91 коп. кредитних коштів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер. Його спадкоємцями першої черги за законом, які в установленому порядку прийняли спадщину, є дружина ОСОБА_1 і син ОСОБА_3

12 вересня 2014 року АТ КБ «Приватбанк» пред`явило свої вимоги до спадкоємців ОСОБА_2 , направивши на адресу Славутської державної нотаріальної контори претензію кредитора №SAMDN50ОТ002697246 від 9 квітня 2014 року.

Станом на 8 квітня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становила 5 325 грн 91 коп. неповернутого кредиту.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами у справі.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що 4 лютого 2010 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 7) та одержав у банку платіжну картку, з використанням якої протягом 2010-2014 років ним були зняті з відповідного рахунку кредитні кошти.

Отже між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір шляхом приєднання останнього до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені у стандартній формі.

Умови кредитного договору (а.с. 7-13) і наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості (а.с. 5-6) є зрозумілими та достатніми для висновку про те, що ОСОБА_2 не виконав узяті на себе зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим до дня його смерті (8 квітня 2014 року) виникла заборгованість у розмірі 5 325 грн 91 коп., яка складається з неповернутого кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За змістом указаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника.

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В силу ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Із положень ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України слідує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

В силу ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Із положень ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З паспортів громадян України на ім`я ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 14, 15) вбачається, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1972 року.

Згідно довідки Комунального підприємства «Славутське житлово-комунальне об`єднання» від 6 жовтня 2014 року №3232 (а.с. 59) ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , разом із дружиною ОСОБА_1 і сином ОСОБА_3

Матеріали спадкової справи №410/2014, яка заведена Славутською державною нотаріальною конторою на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк» №SAMDN50ОТ002697246 від 9 вересня 2014 року (а.с. 53-58), не вказують на те, що у визначений законом строк ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

Отже докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як спадкоємці ОСОБА_2 першої черги за законом прийняли спадщину в установленому порядку.

АТ КБ «Приватбанк» пред`явило вимогу до спадкоємців ОСОБА_2 через Славутську державну нотаріальну контору 12 вересня 2014 року, тобто в строк, визначений ст. 1281 ЦК України.

Разом із тим, матеріали справи не містять відомостей щодо спадкового майна, в межах вартості якого ОСОБА_1 зобов`язана задовольнити вимоги кредитора. Таких доказів АТ КБ «Приватбанк» не надало суду.

Врахувавши вказані обставини та норми чинного законодавства, давши належну оцінку доказам у справі, суд першої інстанції правильно керувався тим, що позов АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтований і не підлягає задоволенню.

Посилання АТ КБ «Приватбанк» на те, що суд мав самостійно встановити обсяг майнових прав, які увійшли до складу спадщини ОСОБА_2 , є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

За загальним правилом, установленим ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Разом із тим, процесуальний закон визначає виключні випадки, коли суд наділений можливістю самостійно витребувати докази.

Такими випадками є, зокрема: з`ясування обставин справи окремого провадження (ч. 2 ст. 294 ЦПК України); захист інтересів малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (ч. 2 ст. 13 ЦПК України); наявність сумніву у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

У даній справі виключних випадків, які б давали право суду першої інстанції збирати докази за власною ініціативою, не встановлено.

Отже суд не вправі був вчиняти такі дії, оскільки це призвело б до порушення судом засад рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також недотримання судом принципів змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що належність ОСОБА_1 до спадкоємців ОСОБА_2 не доведена, натомість цей висновок не призвів до неправильного вирішення справи. З метою уникнення формалізації цивільного судочинства суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на вказану обставину та не скасовувати (не змінювати) правильне по суті і справедливе судове рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Зеленська В.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 39