Дата документу 08.04.2019
Справа № 334/3172/18
Провадження № 2/334/676/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів на її утримання до досягнення повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що з 1997 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого народилась дочка, яка на теперішній час проживає разом з нею, оскільки відповідач покинув сім`єю.

У позові зазначено, що відповідач вихованням доньки не займається, не спілкується, не виявляє до неї батьківських почуттів, не цікавиться її життям, здоров`ям, не забезпечує матеріально, не цікавиться її освітою та досягненнями, поведінкою. Всіма своїми діями та повідомленнями дав зрозуміти, що дитина зовсім його не цікавить, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання дівчинки вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному її утриманні. Додатково дитина займається вивченням польської мови, відвідує репетиторів. Ці заняття потрібні неповнолітній доньці для подальшого вступу у вищі навчальні заклади.

Для розвитку дитини позивачка прикладає всі свої зусилля та можливості, намагається більше вкласти в її розвиток, здібності та виховання. Проте відповідач ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Також своєю аморальною поведінкою (співмешканням з коханкою перебуваючи у шлюбі) наніс психологічну травму неповнолітній дитині, а крім того, відповідач схильний до агресії та помст, вже півроку принципово уникає будь-якої розмови щодо подальшої майбутньої освіти доньки, а це унеможливлює виїзд та навчання доньки за кордон, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування.

Приймаючи до уваги викладене, позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки, а також стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання дівчинки у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення, для дитини відповідного віку з дня подачі заяви до досягнення донькою повноліття.

30.11.2018 року відповідачем під час слухання справи було подано відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги він не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що єдиним доказом нехтування ним своїми батьківськими правами, на який посилається позивачка є характеристика із Запорізької гімназії №31, згідно якої ОСОБА_4 характеризувалась позитивно та виховувалась у повній родині, але факт того, що відвідуванням батьківських зборів, позашкільних заходів, тощо опікувалась мати, ніяким чином не свідчить про неналежне виконання саме ним своїх батьківських обов`язків. Інших доказів, на підтвердження позивачкою своїх позовних вимог до матеріалів справи не долучено. Крім того, позивачкою не доведено, що відповідач в змозі сплачувати аліменти саме в розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення для дитини відповідного віку.

Також у відзиві зазначено, що обставини, зазначені у позові не відповідають фактичній дійсності, оскільки після того, як сторони почали мешкати окремо, відповідач всіляко допомагав як позивачці так і донці, жодного майнового спору в них не було, оскільки він залишив придбану під час шлюбу квартиру разом з усіма меблями та технікою у користування саме позивачки. До того ж, станом на теперішній час дочка навчається у Польщі, дозвіл на виїзд якої відповідач дав в добровільному порядку, крім того, він як батько добровільно надає матеріальну допомогу та сплачує грошові кошти на навчання.

Згідно відзиву на позов, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі та зазначив, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі з наведених вище підстав.

Відповідач в судовому засіданні підтримав свій відзив на позов та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснив, що після того, як вони з позивачкою почали мешкати окремо з грудня 2017 року, саме ОСОБА_1 стала категорично забороняти йому та дочці спілкуватись та бачитись один з одним, про що в нього є аудіо записи відповідних погроз з боку позивачки в його сторону. Крім того, відповідач віддав ОСОБА_1 свою пенсійну картку для особистого використання, щоб остання могла знімати з неї грошові кошти, коли їй це буде необхідно, а також залишив придбану під час шлюбу в 2015 року квартиру для власного її використання. Як йому стало відомо, позивачка здає вказане житло в оренду та отримує додаткові кошти від цього на своє та доньчине утримання.

З пояснень відповідача, у нього виник конфлікт з позивачкою, в результаті якого він вимушений був піти з дому та сім`ї. Задля нормального матеріального забезпечення дочки від відмовився від своєї части у спільному бізнесі (магазині), яку він відписав на ОСОБА_1 , яка тепер як повна одноособова власниця магазину отримує достатній рівень прибутку для належного у сучасному світі стану матеріального існування. Додатково відповідач в судовому засіданні пояснив, що навмисна зі сторони позивачки ізоляція його від дочки не означає, що він не цікавиться життям останньої, оскільки вказані обставини виникли саме із ультимативної поведінки його дружини.

Представник позивача - адвокат Мульченко Є.В. в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про слухання справи без її участі, а рішення прийняти з врахуванням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача № 05/01-27/1309 від 29.12.2018 року та інтересів дитини.

Допитані в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні надали аналогічні пояснення щодо нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що виразилося у тому, що він пішов із сім`ї, чим спричинив психологічну травму для дитини, оскільки до цього між ними існував дуже тісний зв`язок. Після розлучення батьків питанням виховання дитини займається лише позивачка.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та долучені до неї письмові докази, проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку.

У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Із роз`яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом установлено, що з 17.05.1997 року сторони перебувають у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 , виданими 17.05.1997 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінської рай адміністрації м. Запоріжжя та свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданому 28.12.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради.

З пояснень відповідача, не спростованих позивачкою, з грудня 2017 року він пішов з сім`ї та саме з цього часу подружжя мешкає окремо, крім того, станом на теперішній час дівчинка навчається у Польщі, батько надає в межах своїх фінансових можливостей матеріальну допомогу, пов`язану з перебуванням доньки на навчанні за кордоном.

Згідно ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком Органу опіки та піклування від 29.12.2018 року, дівчинка проживала разом з позивачкою за адресою АДРЕСА_1 , а батько покинув сімю та мешкає окремо. Спеціалістами відділу служби 01.08.2018 року була проведена бесіда з ОСОБА_4 та отримано пояснення з приводу позовної заяви про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_7 підтримує позов матері у повному обсязі.

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що надав висновок №05/01-27/1309.

Однак, у висновку жодним чином не відображено, на підставі яких документів орган опіки та піклування встановив факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки. Висновок, на думку суду, є необґрунтованим, не містить жодних об`єктивних даних стосовно суті питання та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання сина, в ньому не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини.

Як вже зазначено, законодавчо передбачено можливість позбавлення батька/матері судом батьківських прав, якщо він/вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову частину виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, хоча мають реальну можливість для цього.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п.п.15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Згідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7, 141 СК України, випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьків батьківських прав, суд має враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом тільки в інтересах дитини.

Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 07.12.2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996 року, п. 78). У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено і судом не встановлено, що відповідач злісно ухиляється від виконання ним своїх батьківських обов`язків. Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_8 не буде відповідати меті такого заходу як захист інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що на час ухвалення рішення у справі ОСОБА_9 досягла повноліття, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача через недоведеність фактів ухиляння відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками.

Враховуючи вищевикладене в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити.

Разом з тим, згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно о ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України та приймає до уваги, і вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 140 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у сумі 704,80 грн.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 4, 10-13, 76-83, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_3 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_4 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 10.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_3 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.