Справа № 308/6720/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/6720/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 січня 2019 року, головуючий суддя Бедьо В.І., -

встановив:

15.06.2018 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

Сторони 21.06.2008 уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_8 . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.12.2016 шлюб розірвано, визначено місце проживання дітей із матір`ю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей сина ОСОБА_7 і доньки ОСОБА_8 у твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 грн щомісячно, починаючи з 29.08.2016 і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 18.01.2017 Ужгородським МВ ДВС відкрито виконавче провадження № 53253236 зі стягнення присуджених аліментів.

Із прийняттям Закону України № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 правове регулювання стягнення аліментів змінилося. Зокрема, той із батьків, з ким проживає дитина, вправі вимагати стягнення аліментів на двох дітей у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів (ст. 181 ч. 3, ст. 183 ч.ч. 1, 5 СК України).

Виходячи з положень ст. 195 ч.ч. 1, 2 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення; заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Отже, позивач управі ставити питання про зміну способу нарахування аліментів, при цьому, в разі задоволення вимоги розмір аліментів буде більшим, аніж був раніше, оскільки 1/3 від середньої заробітної плати працівника у квітні 2018 року (7344,00 грн) становитиме в середньому 2400,00 грн щомісячно, а за наявності у платника аліментів мінімальної зарплати (3723,00 грн) становитиме 1241,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми СК України та іншого законодавства щодо забезпечення прав дітей та обов`язку батьків щодо належного їх утримання, позивач ОСОБА_2 просила змінити спосіб нарахування аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з твердої грошової суми на стягнення аліментів у частці від заробітної плати (доходу) ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від заробітної плати (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду до досягнення ними повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.01.2019 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, з того, що зміна законодавства може підставою для зміни розміру аліментів у сукупності з іншими обставинами, які підлягають доказуванню, зокрема, щодо наявності у платника аліментів регулярного доходу, який би уможливлював зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на певну частку від доходу.

Позивач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Буришин В.В., оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване. Посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував у спорі норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, суд необґрунтовано аналізував відповідність вимогам закону вже присуджених аліментів і розмір аліментів у разі задоволення вимоги про зміну способу їх стягнення, оскільки законодавство не вимагає такої оцінки у справах про зміну способу стягнення аліментів.

Питання зміни розміру аліментів і зміни способу стягнення аліментів регулюються законодавством по-різному і не можуть ототожнюватися. Відповідно до положень ст. 181 ч. 3 СК України, право на звернення до суду з вимогою про зміну способу нарахування аліментів є безумовним і не передбачає обов`язкового існування жодних підстав для реалізації такого права одержувачем аліментів, зміна способу стягнення аліментів не обумовлюється існуванням обставин щодо зміни матеріального або сімейного стану сторін, станом їх здоров`я, тому позивач не мав обов`язку доказування цих обставин.

Тож суд відмовив у позові необґрунтовано, тому позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2 адвоката Буришина В.В., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, 9). Діти народилися у шлюбі ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , який рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.12.2016 у справі № 308/8833/16-ц був розірваний (а.с. 10-11). Цим же рішенням суду визначено місце проживання дітей із матір`ю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 грн щомісячно, починаючи з 29.08.2016 і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 18.01.2017 Ужгородським МВ ДВС відкрито виконавче провадження № 53253236 зі стягнення присуджених аліментів (а.с. 12).

Норми ст. 184 СК України в редакції, що діяла на час пред`явлення та вирішення позову про стягнення аліментів рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.12.2016, пов`язували можливість присудження аліментів у твердій грошовій сумі з наявністю у платника нерегулярного, мінливого доходу, одержанням частини доходу в натурі, а також із наявністю інших обставин, що мають істотне значення.

З 08.07.2017 набрали чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» та відповідно змінені ним положення СК України, згідно з якими можливість присудження аліментів у твердій грошовій сумі перестала пов`язуватися з наявністю у платника нерегулярного, мінливого доходу, одержанням частини доходу в натурі, а частину 3 статті 181 цього Кодексу було викладено в такій редакції: «За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.». Статтю 183 СК України було доповнено частиною 5 такого змісту: «Той із батьків…, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.».

Таким чином, право стягувача аліментів на пред`явлення вимоги про зміну способу стягнення аліментів, що випливало з суті спірних правовідносин, змісту закону та визнавалося судом (зокрема, постанова Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13) і до зміни редакції СК України, було з 08.07.2017 унормовано прямо.

Позивач вірно зазначає, що зміна способу стягнення аліментів (ст. 181 ч. 3 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані, зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів.

Саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих аліментів через зміну способу їх стягнення мала на увазі ОСОБА_2 , пред`являючи позов, що розглядається. Підставами позову слугували обставини, які, на думку позивача, тягнуть через зміну способу стягнення аліментів із ОСОБА_2 (з твердої грошової суми на частку від доходу) збільшення розміру аліментів, відповідна мета позову обумовлювалася цими підставами .

Відтак, право стягувача аліментів на пред`явлення вимоги про зміну способу стягнення аліментів і збільшення розміру аліментів унаслідок такої зміни не заперечується як таке. Зазначене, втім, не звільняє позивача від обов`язку діяти у межах, наданих йому актами цивільного законодавства, від обов`язку належного обґрунтування та доказування позову, зокрема, підстав і умов, необхідних як для зміни способу стягнення аліментів, так і для збільшення їх розміру, яке не може ґрунтуватися на припущеннях, своїми цивільними і процесуальними правами позивач розпоряджається, а право на судовий захист і обов`язок доказування позову здійснює на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України). Позиція позивача щодо абсолютизації права на відповідне звернення до суду, яка зводиться до необхідності по суті автоматичного задоволення вимоги в разі її пред`явлення, без врахування факту виникнення спору про право та змагального цивільного процесу, без з`ясування та доказування відповідних обставин у контексті спірного питання, помилкова.

Поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітної плати (доходу) платника позивачу належало доводити передусім наявність у платника відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги, для визначення розміру аліментів як частки відповідного доходу. Так само, зважаючи на пред`явлення позову з метою збільшення розміру стягуваних аліментів, належало доводити й інші обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, частиною 1 статті 182 СК України.

Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, позивач не виконав вимог закону щодо належного обґрунтування та доказування позову, ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях. Сама по собі зміна законодавства, на яку посилається позивач, не є єдиною і достатньою підставою для задоволення пред`явлених вимог, як вірно вказав суд першої інстанції. Поряд із цим, стягувач аліментів за наявності для того підстав не позбавлений права і в подальшому ставити питання про зміну розміру стягуваних аліментів зі зміною способу їх стягнення чи без такої зміни, а також вирішувати питання про стягнення заборгованості за аліментами чи діяти в інший передбачений законом спосіб на захист прав дітей.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням закону, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 9 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 3 червня 2019 року.

Судді