Справа № 127/9858/16-ц
Провадження № 2/127/1383/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Крижанівського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права користування земельною ділянкою шляхом демонтажу частини будинку,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення порушень права користування земельною ділянкою шляхом демонтажу частини будинку по вул. Д. Михайловського, 109-А в м. Вінниці, а саме стіни приміщення 1-1 будинку довжиною 4 м, шириною 1 м для дотримання між будинком відповідача та земельною ділянкою позивача ДБН в 1 метр.

Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що є власником жилого будинку та земельної ділянки площею 0,0468 га, кадастровий №020190003, які розташовані за адресою: м. Вінниця, вул. Д. Михайловського, 109, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Відповідачу належить житловий будинок та земельна ділянка площею 0, 0500 га, кадастровий номер :02:019:272, по вул. Д.Михайловського, 109-А в м. Вінниці.

Земельні ділянки сторін є суміжними.

10.03.2015 року рішенням Вінницького міського суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було постановлено рішення, яким відновлено стан земельної ділянки по вул. Д.Михайловського, 109 в м. Вінниці, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯВ №394019 від 17.01.2015 року, по межі між будинковолодіннями №109 та 109-А по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці, зазначені в додатку №2 висновку судової земельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати № ОС -156 від 28.08.2014 р.

Згідно з висновком експертизи, частина будинку відповідача, а саме, стіна 1-1 розміщена прямо на межі між земельними ділянками, більш того один кут будинку заходить на 16 см на земельну ділянку позивача.

Відповідно до пункту 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м». Конструкції будинків та споруд, що виступають, не повинні перетинати меж сусідніх ділянок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позов не визнали, про що надали письмові заперечення та додаткові пояснення. В запереченнях, зокрема, зазначено про те, що в матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок ОСОБА_2 за адресою : м. Вінниця, вул. Д. Михайловського, 109-А, відповідно до якого відсутні відмітки щодо самочинного будівництва в цілому або окремих частин будинку. На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №2025 від 29.11.2001 року затверджено акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку та господарських споруд від 23.10.2001 року. Відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Рішення виконкому Вінницької міської ради №2025 від 29.11.2001 року чинне та обовязкове до виконання. А позивачем не ставиться вимога про його скасування. Після прийняття в експлуатацію будинку відповідача нею було оформлено свідоцтво про право приватної власності на будівлі №1315, яке також не оспорюється позивачем. Тобто, ОСОБА_2 було вчинено весь перелік юридичних дій на оформлення права власності на новостворене нерухоме майно. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності громадян є непорушним. До матеріалів справи не додано жодних доказів, які б підтверджували той факт, що з моменту оформлення права власності на будинок та до моменту подання позову до суду, відповідач у будь-який спосіб порушувала права позивача. Як вбачається з матеріалів справи позивач стала власником своєї земельної ділянки 17 листопада 2005 року, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 17 листопада 2005 року. Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України в редакції від 11.01.2005 року (яка діяла на момент видачі зазначеного державного акту) земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар. Стаття 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції від 25.02.2003 року (яка діяла на момент видачі державного акту) передбачала наявність технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (державний акт). Складовою зазначеної документації є акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Стаття 1 Закону передбачає, що межування земель комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка. Тобто, з аналізу законодавства вбачається, що земельна ділянка може бути обєктом цивільних прав, з конкретно визначеними межами та характеристиками, з моменту видачі державного акту. Таким чином, земельна ділянка позивача є обєктом цивільних прав з 17 листопада 2005 року. Тоді як право приватної власності на будинок відповідача (включаючи прийняття його в експлуатацію) було оформлено в 2001 році. Тобто, на момент будівництва житлового будинку та оформлення права власності на нього за ОСОБА_2 не було порушення прав позивача в частині захвату 16 см її сусідньої земельної ділянки, через відсутність встановлених меж її земельної ділянки, та відсутності обєкта цивільних прав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази в справі та висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Позивач ОСОБА_1 є власником жилого будинку та земельної ділянки площею 0,0468 га кадастровий №020190003, які розташовані за адресою: м. Вінниця, вул. Д.Михайловського, 109, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Відповідачу ОСОБА_2 належить житловий будинок та земельна ділянка площею 0, 0500 га, кадастровий номер :02:019:272 по вул. Д.Михайловського, 109-А в м. Вінниці, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Земельні ділянки сторін є суміжними.

10.03.2015 року Вінницьким міським судом у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було ухвалено рішення, яким відновлено стан земельної ділянки по вул. Д.Михайловського, 109 в м. Вінниці, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯВ №394019 від 17.01.2015 року, по межі між будинковолодіннями №109 та 109-А по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці, зазначені в додатку №2 висновку судової земельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати № ОС -156 від 28.08.2014 р.

Згідно з висновком експертизи, частина будинку відповідача, а саме, стіна 1-1 розміщена на межі між земельними ділянками, а один кут будинку заходить на 16 см на земельну ділянку позивача.

Відповідно до пункту 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки він найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.06.2018 р. №5498/5499/17-21, проведеної в цій справі, «встановлено, що розташування житлового будинку літ. «А», домоволодіння №109-А по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці, не відповідає положенням п. 3.25* ДБН 360-92**, згідно з яким для догляду і здійснення поточного ремонту, відстань від даного житлового будинку до межі суміжної земельної ділянки треба приймати не менше 1,0 м. Також встановлено, що розташування житлового будинку літ. «А» домоволодіння №109-А по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці та господарської будівлі літ. «Б», «б» домоволодіння №109 по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці, не відповідає протипожежним вимогам, наведеним у Додатку 3.1, п. 3.25*, ДБН 360-92** (дивись наведені нормативні положення у дослідній частині висновку та план-схему у Додатку 2 до висновку)».

Як на підставу позовних вимог про демонтаж частини будинку по вул. Д. Михайловського, 109-А в м. Вінниці, належної відповідачу ОСОБА_2, позивач посилається на положення ст. 376 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наступних умов:

земельна ділянка не відведена для цієї мети;

відсутній належний дозвіл на будівництво;

відсутність належним чином затвердженого проекту;

при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За положеннями частин 4 і 7 ст. 376 ЦК залежно від ознак самовільного будівництва особи, зазначені в цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво : знесення самовільно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за його рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану та відшкодування витрат.

За змістом ст. 376 ЦК вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти при доведеності факту порушення їх прав самовільною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК, ст. 4 ЦПК, згідно з якими кожна людина має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте до виниклих правовідносин положення ст. 376 ЦК України застосуванню не підлягають.

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на будівлі №1315 від 05 грудня 2001 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності цілий житловий будинок №109-А по вул. Д. Михайловського в м. Вінниці.

Будинок побудований на земельній ділянці, яка належить відповідачу на праві приватної власності на землю відповідно до державного акту серії ВН №4/1-102 від 19 січня 2001 року. Кадастровий номер земельної ділянки - :02:019:0272. Дата державної реєстрації земельної ділянки 24 грудня 2015 року.

03 березня 2015 року представником МКП «ВМЦМіА» ОСОБА_4 був складений акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, в акті зазначено, що власник земельної ділянки ОСОБА_2 претензії щодо меж та конфігурації земельної ділянки немає, власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

Технічна документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості знаходиться в Управлінні Держгеокадастру м. Вінниці Вінницької області.

При складанні акту порушень меж земельної ділянки зі сторони ОСОБА_2 не встановлено.

В матеріалах справи наявний технічний паспорт на житловий будинок за адресою : м. Вінниця, вул. Д. Михайловського, 109-А, належний ОСОБА_2, відповідно до якого відсутні позначення щодо самочинного будівництва в цілому або окремих частин будинку.

На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №2025 від 29.11.2001 року затверджено акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку та господарських споруд від 23.10.2001 року.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відтак, рішення виконкому Вінницької міської ради №2025 від 29.11.2001 року є чинним та обовязковим для виконання.

Після прийняття в експлуатацію будинку відповідача видане свідоцтво про право приватної власності на будівлі №1315, яке також не оспорюється позивачем.

Тобто, відповідач є легітимним власником будинку і вчинила необхідні юридичні дії для оформлення права власності на новостворене нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право приватної власності громадян є непорушним.

До матеріалів справи не подано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували той факт, що з моменту оформлення права власності на будинок та до моменту подання позову до суду, відповідач в будь-який спосіб порушувала права позивача.

Позивач стала власником своєї земельної ділянки 17.11.2005 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 17.11.2005 року.

Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України в редакції від 11.01.2005 року, яка діяла на момент видачі зазначеного державного акту, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар.

Положеннями ст. 56 Закону України «Про землеустрій» в редакції від 25.02.2003 року, яка діяла на момент видачі державного акту передбачено наявність технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яким є державний акт.

Складовою зазначеної документації є акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Стаття 1 Закону передбачає, що межування земель це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

Тобто, з аналізу положень законодавства вбачається, що земельна ділянка є обєктом цивільних прав, з конкретно визначеними межами та характеристиками, з моменту видачі державного акту.

Відтак, земельна ділянка позивача є обєктом цивільних прав з 17.11.2005 року. Тоді як право приватної власності на будинок відповіача, зокрема, прийняття його в експлуатацію, було оформлено в 2001 році.

Тобто, на момент будівництва житлового будинку та оформлення права власності на нього за ОСОБА_2 В,С., не було порушено прав позивача в частині захвату 16 см її сусідньої земельної ділянки через відсутність встановлених меж її земельної ділянки, та відсутності обєкта цивільних прав у ОСОБА_1

Положеннями ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В розумінні ст. 376 ЦК України будинок, належний відповідачу ОСОБА_2, не є об»єктом самочинного будівництва і побудований на земельній ділянці, належній відповідачу на праві власності, отже до цього об»єкту нерухомого майна не може бути застосований такий вид цивільно-правової відповідальності як знесення.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки (у спірних правовідносинах це позивач ОСОБА_1С.) заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою (в справі ОСОБА_2С.), яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його (ОСОБА_1С.) земельній ділянці, або якщо це порушує право інших осіб (таких осіб у справі не встановлено), майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Безпідставність позовних вимог доведено і висновком судової експертизи.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.06.2018 р. №5498/5499/17-21 «щодо встановлення можливості проведення, визначення обсягів та видів будівельних робіт і матеріалів, необхідних для здійснення реконструкції житлового будинку літ. «А» домоволодіння №109-А по вул. Д.Михайловського в м. Вінниці, то для цього потрібно розробити проектну документацію на підставі вихідних даних, погоджених технологічних рішень і технічних умов (ТУ) відповідно до ДБН А.2.2-3-2014, з урахуванням р. 5.6 ДБН В.3.2-2-2009 (наведені нормативні положення зазначені у дослідній частині висновку). Відповідно встановити, які саме конструктивні елементи житлового будинку літ. «А» домоволодіння №109-А по вул. Д.Михайловського в м. Вінниці слід демонтувати для приведення розташування даного будинку у відповідність до положень нормативно-правових актів, не визнається за можливе».

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.ч. 13 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач разом з поданням відзиву.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів сторонами по справі до суду не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді цієї справи суд позбавлений права на збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати із сплати судового збору та за проведення експертизи покладаються на позивача ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 103,104, 125, 152 ЗК України, ст. ст. 321, 376 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_1, адреса місця проживання : м. Вінниця. вул. Д.Михайловського, 109.

Відповідач ОСОБА_2, адреса місця проживання : ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повне судове рішення складено 26.02.2019 р.

Суддя