ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року

м. Харків

справа № 638/12043/15-ц

провадження № 22-ц/818/249/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

третя особа: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року (в складі судді Цвіра Д.М.),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до її нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести два самочинно збудованих ними входи та прибудови до нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 позивача. Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку АДРЕСА_1 , що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року. Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування АДРЕСА_3 . Всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покласти на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Стягнути з відповідачів солідарно сплачений позивачем судовий збір.

В обгрунтування позову вказувала, що у жовтні 2001 року під обладнання офісу для проведення підприємницької діяльності вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . Як законослухняна громадянка, вона отримала всі необхідні узгодження та дозволи, і рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 30 вересня 2003 року № 972, придбану нею квартиру було переведено у нежитлове приміщення та дозволено проведення реконструкції під офіс з улаштуванням окремого входу . Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 вересня 2005 року № 1180, термін реконструкції нежилого приміщення під офіс було продовжено до 01 жовтня 2007 року. У обов`язковому порядку, позивачем також було узгоджено всі необхідні дозвільні документи, виконано та погоджено всі умови реконструкції, без яких така реконструкція є неможливою .

Придбане позивачем у 2001 році під улаштування офісу приміщення по АДРЕСА_1 , знаходиться над підвальним приміщеннями придбаним відповідачами у жовтні 2006 року, на той час, коли всі необхідні для реконструкції дозволи позивачем були вже отримані. На час придбання підвального приміщення відповідачі знали про наявність узгоджених позивачем Архітектурно-планувального завдання, Ескізного проекту та Робочого проекту, та добре знали, що узгодити будівництво прибудови та виходів на місці, де вже було погоджено вхід до офісу позивача, вони не зможуть. Саме тому, відповідачі, без будь яких погоджень відповідних органів міста, без отримання відповідних дозволів, виділення земельної ділянки та без проектної документації, які не могли отримати, адже згідно затвердженого архітектурно - планувального завдання на місці їх незаконно збудованих прибудов, було узгоджено та затверджено вхід до офісу позивача, самовільно без будь яких дозволів та узгоджень та без згоди позивача, провели переобладнання приміщень підвалу та улаштували два відокремлених входи під її вікнами, де згідно узгодженого та затвердженого робочого проекту мав бути вихід з її приміщення.

Результатом зазначених незаконних дій відповідачів, стало неможливим проведення, згідно узгодженого позивачем архітектурно-планувального завдання, та переобладнання придбаного нею під офіс приміщення за цільовим призначенням - для проведення підприємницької діяльності.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року, яким визнавалось право спільної часткової власності на нежитлові приміщення підвалу № 19,24 , 27 , 29, 30, 23 А , 1, 50 з двома окремими самовільно збудованими входами загальною площею 137,2 кв. м., та на приміщення підвалу загального користування 23А, самовільно привласнене відповідачами.

Також, самовільне захоплення відповідачами підвальних приміщень загального користування співвласників будинку №№ 23 а та 50 в літ. А-5, їх реконструкція, не передбачена проектами при будівництві будинку та проведена без відповідних узгоджень: по-перше, унеможливлює доступ співвласників будинку та працівників відповідних служб до інженерних комунікацій (труб гарячого та холодного водопостачання тощо) для контролю за ними, а також для проведення необхідних ремонтно-відновлювальних робіт; по-друге, може призвести до руйнування цілого будинку.

Позивач зверталась до відповідачів та їх представників з вимогами знести незаконну споруду та відновити її право на вільне користування та розпорядження своїм майно, але ці вимоги не мали наслідків, крім незаконного продовження порушення її права та прав співвласників будинку.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення відповідно до змісту позовної заяви.

В судовому засіданні представник відповідач ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову та пояснив, що права позивача на її нежитлове приміщення відповідачами не порушено, ніхто не позбавляє позивача права користування її власністю, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивач не є суб`єктом, який має право звернутись до суду з такими позовними вимогами. Відповідно до Рішення від 21 вересня 2005 року № 1180 позивач пропустила термін реконструкції нежилого приміщення (колишня АДРЕСА_1 під офіс.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином, про поважні причини неявки не повідомили.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до її позовних вимог строк позовної давності та не врахував вимоги статті 391 ЦК України, рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року, невірно застосував положення статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», положення якої до виниклих правовідносин не підлягають застосуванню. Суд не невірно визначив, що суб`єктом звернення до суду про усунення порушень права власності є лише орган державної влади. Позивач також зазначає, що при ухваленні рішення, суд в порушення вимог частини 3 статті 61 ЦПК України не врахував рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року яким було встановлено, що відповідачами проведено реконструкцію приміщень без затвердження в установленому порядку проектної документації та без погодження з нею влаштування прибудови. Позивач також зазначає, що судом порушені вимоги статті 382 ЦК України у зв`язку з чим суд прийшов до необґрунтованого висновку про її обов`язок довести факт належності їй частки в підвальному приміщені зазначеного житлового будинку, оскільки їй як співвласнику вказаного житлового будинку підвальне приміщення належить на праві спільної сумісної власності. Також зазначає, що рішення у справі ухвалено неповноважним та упередженим судом, якому вона заявляла відвід.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог - на пропуск нею строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2016 року, Верховний Суд виходив з того, що доказів, якими ОСОБА_1 підтверджує порушення її прав на завершення реконструкції ще із 2005 року, апеляційний суд не дослідив, встановлених рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року обставин не врахував та вирішив справу із порушенням процесуального права, що унеможливило встановлення істотних для правильного вирішення справи фактичних обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент ДАБІ у Харківській області зазначає, що інформація про наявність у відповідачів дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку відсутня. З урахування цих обставин просять апеляційну скаргу задовольнити та заочне рішення скасувати.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що діями відповідачів порушуються право власності на нежитлове приміщення позивача. А також, позивачем пропущено строки позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитись не може виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 51,3кв.м, загальною площею73,9кв.м.

Право власності на вказану квартиру № 27 зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що вбачається з копії реєстраційного посвідчення на об`єкт нерухомого майна.

Рішенням від 30 вересня 2003 року № 972 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області переведено квартиру АДРЕСА_1 у нежитлове приміщення та дозволено ОСОБА_1 реконструкцію нежитлового приміщення під офіс з улаштуванням окремого входу. Реконструкцію виконати до 01 жовтня 2005 року.

Рішенням від 21 вересні 2005 року № 1180 виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області продовжено ОСОБА_1 термін реконструкції нежилого приміщення АДРЕСА_1 , під офіс. Реконструкцію здійснити до 01 жовтня 2007 року.

Матеріали справи свідчать, що проект реконструкції та дозволи на реконструкцію позивачем отримано в період з 2001 року по 2005 року, однак вказана реконструкція позивачем у встановлені строки проведена не була.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2003 року між Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради та ТОВ «ОВІС» було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№19-22, 24-27, 27-а, 28-32, І в літ. А-А загальною площею 105,4кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

У жовтні 2006 року відповідачі звертали до суду з позовом про визнання права власності на спірні приміщення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задоволено.

Між тим, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року - скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так рішення апеляційного суду було встановлено, що 29 листопада 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у ТОВ «Овіс» по 1/2 частині нежитлових приміщень підвалу №№19, 24, 27, 28, 29, 30, 31 І загальною площею 109,3кв.м та зареєстрували таке право власності 11 грудня 2004 року та протягом 2005-2006років самовільно реконструювали та перепланували його з влаштуванням двох відокремлених входів для магазину непродовольчих товарів на АДРЕСА_7 , внаслідок чого площа вказаного приміщення збільшилась до 137,2кв.м та вказана площа збільшилась за рахунок приміщень № № 23 а, 50 , які Управлінням майна та приватизації Харківської міської ради не відчужувались.

Таким чином, рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2011 року встановлено, що реконструкція приміщень у підвалі будинку АДРЕСА_1 , у т.ч. й влаштування входу до цих приміщень під вікнами квартири ОСОБА_1 , проведена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розробки проекту та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Натомість ОСОБА_1 має погоджений проект реконструкції нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 ) під офіс, одержала в Інспекції Держархбудконтролю Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин дозвіл на виконання реконструкції.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що закінчення строку на завершення позивачем реконструкції нежитлового приміщення становить підставу для відмови у позові, оскільки у зв`язку з цим відсутнє порушення права, за захистом ОСОБА_1 звернулась до суду

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, завершення реконструкції позивачем у встановлений строк (до 01 жовтня 2007 року) унеможливлено самовільним влаштуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 починаючи з 2005 року) прибудови (входу) до приміщень підвалу будинку на місці, де за даними проектування має бути влаштовано окремий вхід до офісу позивача.

Саме до закінчення строку у позивача права на реконструкцію належного їй приміщення, відповідачами було самостійно без відповідних погоджень проведено реконструкцію з перепланування приміщень підвалу з влаштуванням двох відокремлених входів до магазину непродовольчих товарів на АДРЕСА_7 .

За таких обставин висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів порушення відповідачами, а саме здійсненням самочинного будівництва (входу у підвальне приміщення) її права власності на нежитлове приміщення є помилковими.

Що стосується строку позовної давності, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з положеннями частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Статтею 268 ЦК України передбачено, що позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв»; 7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Згідно роз`яснень, які містять в п.5.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права у 2005-2006 роках. Саме з цього часу вона зверталась до суду з позовами щодо поновлення свого порушеного права, а саме: 12 грудня 2011 року Апеляційним судом Харківської області за її апеляційною скаргою було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2006 року, яким було задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлові приміщення.

Як зазначає, ОСОБА_1 у своїх правових обгрунтування до апеляційної скарги, вона по сьогодні не має змоги зареєструвати своє право власності на належне мені нежитлове приміщення - колишню квартиру, адже для такої реєстрації їй необхідно здійснити реконструкцію приміщення з улаштуванням окремого входу згідно погодженого проекту, та надати до органу реєстрації документ що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - нежитлового приміщення.

Таку реконструкцію, задля можливості користування належним їй приміщенням та задля отримання акту введення об`єкта в експлуатацію і можливості зареєструвати право власності на належний мені об`єкт нерухомого майна, вона не може здійснити через незаконні дії відповідачів, адже на місці де ще в 2003 році погоджено вхід до її офісу, останні самовільно провели перебудову приміщень підвалу, при цьому самовільно зайняли приміщення загального користування, та улаштували два відокремлених входи під її вікнами, загородили їх прибудовою, порушуючи її права та права інших співвласників будинку.

Враховуючи те, що з 2005 року по теперішній час порушується право позивачки на реконструкції приміщення, порушення має триваючий характер, колегія суддів не вбачає підстав для застосування позовної давності до даних правовідносин.

З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухвалення нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківської області про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним їй нежитловим приміщенням, шляхом знесення двох самочинно збудованих входів (прибудови) до її нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести два самочинно збудованих ними входи та прибудови до нежитлового приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 позивача.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести у попередній стан прибудинкову територію та вікна підвалу в будинку АДРЕСА_1 , що існував до здійсненної ними незаконної реконструкції, згідно характеристик технічного паспорту будинку станом на 01 жовтня 2004 року.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести у попередній стан, звільнити та повернути співвласникам будинку самовільно зайняті ними підвальні приміщення загального користування АДРЕСА_3 .

Всі роботи по знесенню двох самочинно збудованих входів та прибудови, приведенню у попередній стан прибудинкової території та вікон підвалу, поверненню у попередній стан, звільненню та поверненню співвласникам будинку підвальних приміщень загального користування, покласти на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_11 , ідентифікаційний код № НОМЕР_5 ) та ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_12 , ідентифікаційний код № НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серія та номер НОМЕР_7 ) судовий збір за подання позовної заяви 243,60грн. (дві сорок три гривні 60коп.), за подання апеляційної скарги в розмірі 606,33грн. (шістсот шість гривень 33коп.) та за подання касаційної скарги в розмірі 292,32грн. (двісті дев`яносто дві гривні 32коп.), а усього 1142,25грн. (одну тисячу сто сорок дві гривні 25коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 20 травня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко