Справа №203/4497/18
Провадження №2/0203/464/2019
24.05.2019 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Католікяна М.О.,
при секретарі Дзьомі Ю.О.,
-позивача ОСОБА_1 ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу,
26 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення авансу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у грудні 2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 . При цьому сторонами було складено розписку, згідно з якою на забезпечення виконання правочину позивач передав відповідачці аванс у сумі 10 000,00 грн. Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс. Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки авансу (а.с.а.с. 3 - 5).
Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що 01.12.2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка позиціонувала себе як власницю, а згодом - як орендаря або посередниці. На забезпечення виконання правочину позивач передав відповідачці аванс у сумі 10 000,00 грн. Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс. Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула.
Відповідачка до суду не з`явилася, була повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).
24 травня 2019 року у засіданні суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку.
Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом було встановлено, що 01.12.2018 року між сторонами було досягнуто угоду про оренду позивачем нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 . При цьому відповідачкою було складено розписку, згідно з якою на забезпечення виконання у майбутньому правочину позивач передав їй аванс у сумі 10 000,00 грн. (а.с. 9).
Згодом відповідачка ухилилася від укладення договору, і позивач звернувся до неї з вимогою повернути аванс (а.с.а.с. 10 - 17).
Дотепер відповідачка отримані кошти не повернула.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 793 ЦК договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.
Ураховуючи викладені обставини, суд доходить висновку про те, що, оскільки згодом сторони не уклали належним чином оформлений договір, між ними не виникли зобов`язання з оренди нежитлового приміщення.
За правилами, встановленими частиною 1 статті 570 ЦК, завдатком визнається грошова сума або рухоме майно, які видаються кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання.
Частиною 2 статті 570 ЦК визначено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
За таких обставин суд вважає, що в разі, коли сторони домовились укласти договір, але належним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору гроші вважаються авансом і мають бути повернуті у тому розмірі, в якому вони передавалися.
Отже, передані позивачем відповідачці гроші без належного оформлення договору оренди нежитлового приміщення, є авансом і були передані лише в рахунок належних з позивача платежів.
Ураховуючи положення приведеної норми, співвідношуючи їх з тією обставиною, що договір оренди не був укладений з вини відповідачки, суд вважає за необхідне позов задовольнити, стягнувши з останньої 10 000,00 грн.
Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правову допомогу, то суд при цьому виходить з такого.
За змістом частини 1 статті 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Суд бере до уваги надані позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу документи (договір про надання правової допомоги від 24.12.2018 року №7 з додатками №№1, 2, квитанція від 26.12.2018 року) і вважає за необхідне задовольнити вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн. (а.с.а.с. 1, 17 - 20).
У порядку статті 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача також необхідно стягнути компенсацію судових витрат у сумі 704,80 грн. (а.с. 2).
Керуючись статтями 5, 7, 10 - 13, 19, 23, 76 - 81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 223, 228, 229, 258, 259, 263 - 265, 274, 275, 279 - 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) про стягнення авансу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс в сумі 10 000,00 грн., компенсацію судових витрат у сумі 1 704,80 грн., разом - 11 704,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем, третьою особою в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне заочне рішення складено 27 травня 2019 року.
Суддя М.О. Католікян