Апеляційне провадження № 22-ц/824/3022/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/13569/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ЮНІВЕС» (далі -ПАТ «СК «ЮНІВЕС»),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 ,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 28 листопада 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Чередніченко Н.П.,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ «СК «ЮНІВЕС» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 06.08.2017 сталася ДТП, в якій було пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль Хонда д.н.з. НОМЕР_1 . ДТП сталася з вини ОСОБА_3 - водія автомобіля Шкода д.н.з. НОМЕР_2 . Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Шкода була застрахована в ПрАТ «СК «Юнівес» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності 100 000 грн.

Вказувала, що звернулась до відповідача із заявою про виплату їй страхового відшкодування, у зв`язку з настанням страхового випадку з вини ОСОБА_3 проте, в порушення умов зазначеного договору обов`язкового страхування ПрАТ «СТ «Юнівес» виплатило їй страхове відшкодування у листопаді 2017 року в розмірі 30 316,88 грн. Вважала, що ПАТ «СК «ЮНІВЕС» не виплатило їй ще 29 619,22 грн. в межах ліміту відповідальності страховика, яка становить 100 000 грн., оскільки зі звіту про визначення вартості матеріального збитку від 29.01.2018, розмір матеріального збитку складає 59 936,10 грн.

Просила стягнути страхове відшкодування в сумі 29 619,22 грн., штрафні санкції за прострочення зобов`язання, а саме: пеню в розмірі 5833,73 грн., 3 % річних в розмірі 545,31 грн., інфляційні збитки в сумі 1540,19 грн., а також судовий збір в сумі 704,80 грн. та витрати за проведення дослідження в сумі 850 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася, зокрема на те, що суд першої інстанції взяв до уваги звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого автомобілю Хонда від 10.11.2017, який не може бути належним доказом у справі, оскільки він в порушення вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України не був заздалегідь надісланий іншим учасникам справи. Разом з тим, звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого автомобілю Хонда від 29.01.2018, який був виготовлений на її замовлення, судом першої інстанції до уваги не взято.

Суд першої інстанції також не обґрунтував відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, що є грубим порушенням засад та принципів цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених.

Представник відповідача ПАТ «СК «Юнівес» - Микитюк Д.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду на підставі статті 1166 ЦК України настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди.

В ст.ст. 509, 526, 527 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» та ст. 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком, за умовами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до норм ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин (далі Закон України №1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-ІV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За ст. 22 п.22.1 Закону України № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у позивача після отримання суми страхового відшкодування в листопаді 2017 року були відсутні підстави щодо самостійного обрання експерта для визначення розміру збитків. Тому суд прийняв до уваги звіт про оцінку завданої матеріальної шкоди від 10.11.2017, який було замовлено відповідачем з дотриманням порядку, встановленого ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що він постановлений з дотриманням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06.08.2017 в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено транспортний засіб «Хонда» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_3 , водія автомобіля «Шкода» д.н.з. НОМЕР_2 , та, останнього, також визнано винним у її вчиненні постановою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.08.2017 року (ас. 17).

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом також встановлено, що 28.09.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування (ас.18).

Відповідно до листа ПрАТ «СК «Юнівес» від 14.11.2017 № 17/11/14-08, позивачу було повідомлено, що її заява розглянута та випадок визнано страховим (ас.19).

Відповідно до звіту № 785 від 10.11.2017 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого автомобілю Хонда д.н.з. НОМЕР_1 , проведеної за заявою позивача, - загальна вартість матеріальної шкоди становить 32316,88 грн. (ас.ас.88-110).

Згідно копії страхового акту № ГО-8726/ЦО від 14.11.2017, ліміт відповідальності ПрАТ «СК «Юнівес» за шкоду заподіяну майну згідно із полісом АК-2614442 від 20.02.2017 становить 100 000 грн. Розмір страхового відшкодування за вирахуванням франшизи в розмірі 2000 грн. складає суму в розмірі 30 316,88 грн. (ас.ас.73-74).

24.11.2017 року позивач отримала від відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 30 316,88 грн., що підтверджується копією довідки АТ КБ «ПриватБанк» (ас.20).

Відповідно до вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позивач не надав до суду достатніх доказів, які б вказували на те, що визначена та виплачена страховиком сума страхового відшкодування є невірною.

Заперечуючи в суді першої інстанції проти звіту страхової компанії, позивач не заявляла клопотання про призначення експертизи для визначення розміру матеріального збитку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги звіт від 29.01.2018 про визначення вартості матеріального збитку, який поданий нею, то вони підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається, у звіті про оцінку № 011/18 визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 29.01.2018, який проведений за заявою ОСОБА_1 сума збитку зазначена у розмірі 59 936,10 грн., що відрізняється від суми матеріального збитку в розмірі 32 316,88 грн. відповідно до звіту № 785 від 10.11.2017.

Проте, слід звернути увагу на той факт, що огляд транспортного засобу експертом ОСОБА_5 проводився через 4 місяці після ДТП, тобто за вказаний час автомобіль міг отримати інші механічні пошкодження або могли посилитися наявні механічні пошкодження. Разом з тим, під час огляду транспортного засобу були відсутні інший учасник ДТП ОСОБА_3 та представник відповідача, що є порушенням п. 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом МЮУ та ФДМУ від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Вартість цін на замінені деталі та матеріали розрахована станом на грудень 2018 року, однак ДТП сталося в серпні 2017 року. У зв`язку з чим, ОСОБА_5 оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводилася не на дату заподіяння збитків, як це передбачено п. 32 Національного стандарту № 1 «загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2013 № 1440, а на дату самої оцінки автомобіля.

З порівняння наведених документів слідує, що різниця у вартості відновлювального ремонту виникла в результаті різної оцінки експертами пошкоджень, що виникли в результаті ДТП.

Разом з тим, представлений позивачем висновок від 29.01.2018 не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, складений з порушенням вимог до складання калькуляції відповідно до Методики товарознавчої експертизи та не може бути використаний при визначенні розміру збитку.

Варто також зазначити, що позивач не оскаржувала рішення страховика про виплату їй страхової суми. Зважаючи на те, що страхову виплату ОСОБА_1 отримала 24 листопада 2017 року, вона не скористалася своїм правом в порядку, передбаченому п. 36.7 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», в якому зазначено, що рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Документів, які б підтвердили факт оплати послуг ремонту пошкодженого автомобіля «Хонда» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 до суду також не надала.

Таким чином, вважати, що страхова компанія будь-яким чином порушила право ОСОБА_1 на відшкодування різниці розміру завданої шкоди внаслідок ДТП підстав у суду немає.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно необгрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні її вимог щодо стягнення інфляційних витрат, пені за прострочення виплати страхового відшкодування, а також 3% річних, то вони відхиляються судом як безпідставні, виходячи з наступного.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову про стягнення з відповідача 29 619,22 грн. страхового відшкодування, то у суду були відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних витрат, пені на вказану суму та 3 % річних.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що заявлені вимоги про стягнення із страхової компанії недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 29 619,22 є спірними і не узгодженими між сторонами, а тому не є заборгованістю відповідача перед позивачем, з огляду на що правових підстав для розрахунку інфляційних витрат, пені та 3% річних немає.

Позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст.13 ЦПК, розглядав вказану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні. Фактично, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарження не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 травня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: