Дата документу 22.05.2019 Справа № 323/3736/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №323/3736/18 Головуючий у 1 інстанції: Гуцал О.П.
Провадження № 22-ц/807/1392/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кримської О.М.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі віфдеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що з 16.07.1980 року працювала у виробничому підрозділі «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця», наказом від 10.07.2017 року її звільнено за ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Посилаючись на те, що на порушення вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення з нею не був проведений остаточний розрахунок, просила стягнути з відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату за березень-липень 2017 року у розмірі 26 880,08 грн, компенсацію за втрату частини заробітку у зв`язку із порушенням термінів виплати в розмірі 3 585,38 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 18.07.2017 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 23 353,15 гривень; компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 3087,04 гривень; середній заробіток за період затримки розрахунку з 18.07.2017 року по 18.01.2019 року в сумі 135 386,40 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, в день звільнення з нею не був проведений остаточний розрахунок, відповідач не виплатив їй заробітну плату за березень-липень 2017 року, а тому на підстав ст.ст.116, 117 КЗпП України, ст.34 Закону України «Про оплату праці» з нього на користь працівника підлягає стягненню вся сума заборгованості з відповідною компенсацією за порушення строків її виплати, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові АТ «Українська залізниця» зазначав, що суд допустився порушень норм матеріального і процесуального права. Наголошує на тому, що не має заборгованості перед позивачем із заробітної плати. Надані позивачем докази на підтвердження факту заборгованості є неналежними, оскільки видані неповноважним органом, не скріплені підписом посадової особи і печаткою товариства. Судом першої інстанції не було враховано, що позивач працювала в м. Іловайську, яке на теперішній час не підконтрольне українській владі. З 16.03.2017 у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 №62/2017, нарахування заробітної плати не відбувалося. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку із виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень». Вказані обставини підтверджуються правовим висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018р., проте суд першої інстанції залишив їх без уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Лаврищев В.В. зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що позивач перебувала у трудових відносинах не з виробничим підрозділом «Іловайска дистанція сигналізації та зв`язку», а з ПАТ «Українська залізниця», юридичною адресою якого є м. Київ, що не є зоною проведення ООС. Відсутність у відповідача фінансових документів не є підставою для відмови у стягненні заробітної плати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, заперечення представника позивача ОСОБА_2 ., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата заробітної плати працівникові є не законною та такою, що порушує його конституційне право на своєчасне отримання винагороди за працю. Наданий відповідачем науково-правовий висновок не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати працівникові.

В обґрунтування своїх висновків про наявність заборгованості із заробітної плати суд послався на платіжні відомості за березень-липень 2017, табелі-обліку робочого часу, повідомлення про майбутнє вивільнення працівника, наказ про звільнення (а.с.13-34).

Проте таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22.07.1980 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала електромеханіком П групи на виробничому підрозділі «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.10-12).

Відповідно до відомості про виплату грошей №34 за березень 2017 року за першу половину березня позивачці виплачено 2113,93 грн. заробітної плати (а.с.69-71).

Указом Президента України від 15.03.2017 №62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12.02.2015, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15.03.2017 (дати введення в дію рішення РНБУ) припинили виконання своїх функціональних обов`язків.

17.03.2017 до адміністрації будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень увійшла група невідомих осіб, які назвалися представниками влади у м.Донецьку та Донецькій області так званої ДНР та висловили вимоги здійснювати діяльність із забезпечення перевізного процесу у межах Донецької області відповідно до законодавства ДНР та сплачувати податки від діяльності до її бюджету, або передати у їх розпорядження виробничі потужності, які закріплені за Донецькою дирекцією залізничних перевезень.

Фактично регіональна філія «Донецька залізниця» втратила контроль доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, а також первинної документації з 17.03.2017, у тому числі до трудових книжок працівників; оригіналів наказів; табелів обліку робочого часу; печаток і штампів; особистих справ працівників тощо.

За фактом неправомірного втручання в діяльність структурного підрозділу регіональна філія «Донецька залізниця» та привласнення майна, що було закріплено за цим підрозділом для виробничої діяльності, структурним підрозділом АО «Українська залізниця» подано заяву до Лиманського відділення поліції Словянського відділення поліції ГУ НП в Донецькій обл. від 20.03.2017, за якою порушено кримінальне провадження №0000286 за ст.341 КК України.

З метою недопущення ризику життю працівникам Донецької дирекції залізничних перевезень рішенням Правління ПАТ «Укрзалізниця» (протокол №Ц-57/27 від 05.04.2017) вилучені зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурні підрозділи Донецька дирекція залізничних перевезень.

16 січня 2018 року науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 засвідчено настання форс-мажорних обставин ПАТ «Українська залізниця», Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 70-86).

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справу за № 2159цс15.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VIII) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення, антитерористичної операції є 14.04.2014.

Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 5 ст. 11 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний, строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VIII. Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий відповідачем висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк.

З 17.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, Іловайськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Науково - правовим висновком Торгово - промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 р. встановлено, що порушення норм трудового законодавства стосовно працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця виникли через форс - мажорні обставини.

Відтак, у трудових правовідносинах між відповідачем та його працівниками, зокрема позивачем ОСОБА_1 , з 17 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, які завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, які на ньому працювали, в період існування яких об`єктивно, з причин від нього незалежних був позбавлений можливостей виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників взагалі, в тому числі відносно позивача.

Сам по собі факт перебування позивача у трудових відносинах станом на березень 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за змістом ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Розпорядженням Кабінету Міністрів від 19 липня 2017 року № 498-р «Про внесення зміни до п. 9 плану заходів, спрямованих на реалізацію деяких засад державної внутрішньої політики щодо окремих районів Донецької та Луганської областей, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження» внесені зміни до п. 9 вказаного плану заходів, де визначено, що забезпечення виплати заробітної плати на підприємствах усіх форм власності, які провадять законну господарську діяльність на неконтрольованій території, за умови дотримання ними вимог щодо протидії фінансування тероризму та недопущення дій, спрямованих на зміну кордонів або територіальної цілісності України з моменту настання умов, визначених п. 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України, введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, а саме до реалізації п. 1,2 Мінського «Комплексу заходів», а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем, яким заявлений позов про стягнення заборгованості, не доведена наявність заборгованості із заробітної плати, належних документів на підтвердження заборгованості суду не надано.

Додані до позовної заяви відомості і табелі обліку робочого часу за березнь-липень 2017 року не є належними і допустимими доказами, так як складені на непідконтрольній Україні території, належним чином не завірені.

Оскільки, підприємство було захоплено невідомими особами, відповідач втратив контроль над майном та документацією та також з незалежних від нього причин позбавлений можливості надати суду такі докази.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк, у зв`язку з чим у відповідача з 17.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, колегія суддів приходить до висновку про початок дій форс - мажорних обставин (обставин не переборної сили) для відповідача з 17 березня 2017 року, що унеможливило здійснити розрахунки з позивачем, а тому в задоволенні у позові повинно бути відмовлено.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про обґрунтованість і доведеність позовних вимог є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 276 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 січня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 23 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: