Справа № 484/4041/18 Суддя першої інстанції Паньков Д.А.
Провадження № 22-ц/812/729/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Гавор В.Б.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 ,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, о 10 год. 20 хв., повний текст якого складений 19 лютого 2019 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 20 грудня 2012 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф. та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що він є сином ОСОБА_4 , з якою він з 1990 року разом мешкав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Крім нього, разом з ним та його матір`ю в квартирі також проживала його колишня дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 .

З 1996 року він почав проживати у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 у м. Первомайську за різними адресами.

Після його переїзду зі спірної квартири, він декілька разів на тиждень навідувався до матері та допомагав їй по господарству, привозив харчі та до 2008 року віддавав їй свою пенсію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла.

Після смерті останньої його цивільна дружина ОСОБА_7 часто навідувалась до квартири, займалась її прибиранням та навіть деякий час здавала її в оренду. Вони разом із цивільною дружиною сплачували комунальні платежі, а також сплатили заборгованість по цих платежах, отже він був впевнений у тому, що після смерті матері саме він, як спадкоємець першої черги, мав прийняти квартиру у спадщину, а його рідний брат ОСОБА_3 , повинен був відмовитись від своєї частки спадщини, як було обумовлено за життя матері.

Проте, наприкінці 2017 року йому стало відомо, що його мати за життя, 20 грудня 2012 року, подарувала спірну квартиру своїй онучці - ОСОБА_1 , яка не вселялася в квартиру, не переоформляла особисті рахунки, не сплачувала комунальні платежі, не мала ключів від квартири, не з`являлася та не вела господарство в квартирі, а має на руках лише договір дарування.

Також вважає, що мати уклала договір дарування під впливом тяжкої обставини, яка полягала в побоюваннях матері щодо його смерті через важку хворобу, під впливом помилки, а також не усвідомлюючи своїх дій в момент вчинення правочину.

Посилаючись на ці обставин, ОСОБА_2 просив визнати вказаний договір дарування недійсним з підстав, визначених ч. 6 ст. 203 ЦК України, відповідно з якими правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам, зокрема, непрацездатних дітей, оскільки він є інвалідом 1 групи, отже як непрацездатна особа має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на підставі ч. 1 ст. 225, ст. 229 та ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання правочину недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 233, ч. 1 ст. 225 та ст. 229 ЦК України, районний суд виходив із того, що позивачем не було надано об`єктивних та беззаперечних доказів наведених обставин. Показання свідків не стосувались питань розгляду даного спору; позивачем не доведено, що при укладенні договору дарування квартири у дарувальника існували будь які тяжкі обставини, або мали місце вкрай невигідні саме для неї умови, які вимусили ОСОБА_4 подарувати спірну квартиру своїй онучці ОСОБА_1

Щодо вчинення правочину під впливом помилки, то в даному випадку позивач взагалі не навів у позові, з приводу яких обставин сторони правочину помилились.

З приводу визнання договору дарування недійсним з підстав вчинення його особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, то в даному випадку судом було роз`яснено позивачу його право звертатись до суду із клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування вказаних обставин, проте позивачем таких клопотань заявлено не було. Інших доказів на підтвердження даної обставини суду надано не було.

Що стосується вимоги позивача визнати договір дарування недійсним з підстав порушення приписів ч. 6 ст. 203 ЦК України, відмовлено судом в задоволені цих вимог, оскільки наведені в цій нормі вимоги стосуються умов розпорядження батьками майном, яке фактично належить їх дітям, в тому числі і повнолітнім, але непрацездатним.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неправильне і неповне дослідження доказів просив скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що, за життя його мати ОСОБА_4 неодноразово обіцяла, що спірна квартира після її смерті залишиться йому у спадок, оскільки його рідному брату ОСОБА_3 батьки залишили будинок. Проте з різних причин оформити це документально не встигла.

Саме цей факт повинні були підтвердити свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проте, в порушення норм процесуального права судом вказаних свідків було опитано не належним чином, зокрема, суд неодноразово просив свідків говорити лише чітко та по суті, тим самим заплутавши їх та не надав їм можливості чітко висловити відому їм інформацію.

Також зазначав, що договір дарування спірної квартири було укладено під впливом тяжкої обставини, а саме різкого погіршення стану його здоров`я та побоювання матері, що у разі його смерті частина квартири залишиться онуку, його сину - ОСОБА_11 .

Цей факт повинен був підтвердити свідок ОСОБА_12 , який не прибув до суду за викликом, однак суд не застосував до нього заходи примусового приводу.

Крім того, відповідач стверджувала у суді, що померла бабуся до моменту підписання договору говорила їй про те, що хоче залишити або подарувати спірну квартиру двом онукам. Проте, про таке твердження відповідача в рішенні суду нічого не вказано, а саме твердження проігноровано судом, хоча це твердження відповідача зафіксовано технічним записом судового засідання.

Вищевказаний факт також підтверджує те, що померла ОСОБА_4 підписуючи договір дарування не мала на меті повністю передати у власність квартиру відповідачу.

Безпідставно, на думку скаржника, суд першої інстанції відмовив в задоволенні його клопотання про залучення третьою особою нотаріуса, яка посвідчувала договір дарування, та самостійно залучив до участі у справі в якості третьої особи його рідного брата ОСОБА_3

Відповідач та третя особа правом надати відзив на апеляційну скаргу у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористались.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Як встановлено судом 20 грудня 2012 року ОСОБА_4 уклала договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого подарувала вказану квартиру своїй онуці ОСОБА_1 , яка згодом змінила прізвище на « ОСОБА_1 ». Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2749. Квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням житлово-комунального господарства 26 жовтня 2005 року та зареєстрованого в той же день в Первомайському МБТІ (а.с.11).

Позивач ОСОБА_2 , син дарувальниці, з 2005 року є особою з інвалідністю II групи, а з 2011 року - I групи. Позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 26 квітня 2012 року (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла (а.с.12)

У своєму позові ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійсним вказаного договору дарування з декількох підстав:

-у зв`язку із порушенням приписів ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей;

-на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені;

-порушення ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України - вчинення правочину під впливом помилки;

-на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суд першої інстанції при розгляді справи намагався з`ясувати та уточнити у позивача конкретну підставу визнання правочину недійсним, оскільки зазначені ним підстави є взаємовиключними, ОСОБА_2 наполягав на розгляді всіх підстав недійсності правочину зазначених у позові.

В суді апеляційної інстанції, позивач скориставшись своїм процесуальним правом направив до суду заяву, де підтримав доводи апеляційної скарги та просив розглянути справу без його участі.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі відповідно до приписів ч. 2 ст. 719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець встановлює підвищену правову охорону прав та інтересів соціально вразливої категорії фізичних осіб. При цьому положення ч. 6 ст. 203 ЦК забороняє батькам (усиновлювачам) вчиняти правочини, що стосуються як конкретного суб`єктивного права, належного малолітнім, неповнолітнім чи непрацездатним дітям (наприклад, права власності на житловий будинок), так і тих їх інтересів, що обумовлюють їх особливий правовий статус (наприклад, неправомірними мають вважатися правочини батьків, що перешкоджають належному вихованню та навчанню дітей). При вчиненні таких правочинів батьки (усиновлювачі) мають дотримуватися як відповідних положень ЦК, так і інших законодавчих актів, наприклад, СК України, ЗУ "Про охорону дитинства".

Оскільки батьки (усиновлювачі) відповідно до ст. 242 ЦК є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, то вони мають вчиняти правочини в інтересах останніх з урахуванням правил про представництво.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Тому правочини батьків, спрямовані на ухилення від виконання цих обов`язків, також мають вважатися неправомірними.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина тільки за наявності передбачених в законі умов. Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: а) походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення, факт біологічного походження); б) непрацездатність дочки, сина; в) потреба дочки, сина в матеріальній допомозі; г) здатність батьків надавати матеріальну допомогу.

Як встановлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином дарувальниці, з 2005 року є особою з інвалідністю II групи, а з 2011 року - I групи, тобто є непрацездатною особою. Між тим, посилаючись на підставу недійсності правочину з цих підстав, позивач не навів у позові та не надав відповідних доказів на підтвердження тих фактів, що на час укладення договору дарування (20 грудня 2012 року) він перебував на утриманні своєї матері, як непрацездатна повнолітня дитина. Більш того, позивач стверджував, що він проживав зі своєю сім`єю окремо від матері за іншою адресою, надавав допомогу матері, оскільки остання була особою пенсійного віку.

Посилання позивача у даному випадку на положення ст.ст. 1241, 1261 ЦК України є безпідставними, оскільки вони регулюють правовідносини щодо спадкування та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Зазначені норми матеріального права визначають право на обов`язкову частку при переході прав та обов`язків від фізичної особи, що померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). Водночас на час смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 вже не мала, а тому це право не входить до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом за клопотанням однієї із сторін є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Незважаючи на відповідні роз`яснення районного суду щодо необхідності проведення зазначеної експертизи, позивач не заявляв клопотань про її призначення, отже у справі експертом не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент укладання нею спірного договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Інші докази, які б свідчили про будь-які порушення в той час психічної діяльності ОСОБА_4 , які б істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, та були б підставою для визнання укладеного договору дарування в такому стані недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, матеріали справи не містять.

За такого суд першої інстанцій правильно виходив із того, що при укладенні договору дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення договору дарування вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

За положеннями ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце.

Між тим, з огляду на викладені у позовній заяві факти обґрунтування позову, встановлені судом обставини та надані докази, позивач чітко та однозначно не зазначив відносно яких фактів, суб`єктів та обставин вчинення правочину щодо яких ОСОБА_4 помилялася при укладенні спірного договору та які б свідчили про її неправильне уявлення про обставини укладення договору дарування, а тому районний суд зробив правильний висновок про недоведеність такої правової підстави недійсності правочину як вчинення правочину під впливом помилки.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивач наполягав на тому, що такими тяжкими обставинами, які спонукали його матір укласти договір дарування були його тяжка хвороба, яка могла привести до смерті та не бажання матері залишали свою квартиру у спадок його сину.

На підтвердження цих фактів позивач надав письмові докази, що підтверджують його лікування протягом червня-вересня 2012 року.

Проте сам по собі факт лікування позивача за відсутності інших доказів не свідчить про те, що ці обставини змусили ОСОБА_4 укласти договір дарування на користь своєї онуки ОСОБА_1 на вкрай невигідних для неї умовах. При цьому позивач взагалі не визначив та не навів відповідних доказів, які саме невигідні умови настали для сторони договору ОСОБА_4 при укладенні цього правочину.

Також не можуть свідчити про недійсність спірного договору і ті обставини, що після укладення цього договору ОСОБА_4 продовжувала проживати у відчуженій квартирі, а відповідач там не зареєструвалася. В даному випадку, це право сторін договору. Між тим такі обставини не свідчать, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновок суду першої інстанції про недоведеність тих обставин, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для дарувальника умовах та, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, є обґрунтованим, а тому цей договір не підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України.

У справі, яка є предметом перегляду, укладаючи оспорюваний договір дарування сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, після підписання цього договору будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення цього договору, не матимуть правового значення (пункт 5 договору дарування).

З пояснень в апеляційному суді відповідача встановлено, що остання не вселялася в квартиру, не здійснювала інших дій щодо проживання в цій квартирі, оскільки на прохання позивача, у зв`язку з його невеликою пенсією, для отримання ним додаткового заробітку, дозволила йому користуватися квартирою та здавати її в оренду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на недійсність правочину з підстав викладених у позовній заяві.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те що, за життя його мати ОСОБА_4 неодноразово обіцяла, що спірна квартира після її смерті залишиться йому у спадок, оскільки його рідному брату ОСОБА_3 батьки залишили будинок, а також пояснення відповідача, що померла бабуся до моменту підписання договору говорила їй про те, що хоче залишити або подарувати спірну квартиру двом онукам, не можуть бути взяті до уваги, з огляду на те, що волевиявлення власника майна щодо розпорядження цим майном є вільним та може змінюватися на його розсуд. Підтвердження обставин попередніх висловлювань ОСОБА_4 щодо наміру розпорядитися спірною квартирою показаннями свідків не є достатніми доказами для визнання договору дарування недійсним.

Також помилковим є твердження скаржника про порушення районним судом норм процесуального права у зв`язку з відмовою суду в задоволенні його клопотання про залучення третьою особою нотаріуса, яка посвідчувала договір дарування, оскільки рішення у справі не може вплинути на права або обов`язки нотаріуса щодо однієї із сторін.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 16 травня 2019 року.