Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 639/78/15-ц

провадження № 61-23333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року у складі судді Єрмоленко В. Б. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі -

ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 75 000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язувалась у порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, 07 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 39618, за умовами якого ОСОБА_2 , як поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання ним свого обов`язку.

12 грудня 2011 року відповідно до договору факторингу № 1 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями відповідача за кредитним договором.

Станом на 01 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за кредитом складає 67 095,12 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 1 057 419,09 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ТОВ «Кей-Колект» остаточно просило солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2006 року

№ 0 у сумі 67 095,12 доларів США, у еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 36 646,67 доларів США, заборгованість за процентами - 30 448,45 доларів США, а також судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року позов

ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором від 07 вересня 2006 року № 0 у сумі 1 776 969,16 грн. В іншій частині позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання боржником умов кредитного договору утворилась заборгованість, проте вимоги у частині солідарного стягнення заборгованості з позичальника та поручителя задоволенню не підлягають у зв`язку з припиненням поруки.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами повністю проігноровано пункт 2 статті 555 ЦК України, в якому зазначено, що поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Крім того, моментом із якого необхідно відраховувати строк позовної давності встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року у справі № 638/1058/15-ц, а саме 30 днів після направлення повідомлення-вимоги від 21 квітня 2009 року про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, тобто строк позовної давності розпочав свій перебіг 22 травня 2009 року та закінчився 23 травня 2012 року, проте позивач до суду звернувся у грудні 2015 року, після спливу позовної давності до будь-яких вимог за кредитним договором. А оскільки рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року є преюдиційним, то повинно враховуватися при розгляді інших справ. Також ОСОБА_2 подана заява про застосування строків позовної давності, проте судами ця заява не досліджувалася, а лише зазначено, що ОСОБА_2 не має права звертатися із заявами про застосування строків позовної давності, а втім у пункті 3 статті 267 ЦК України зазначено, що позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, отже, ОСОБА_2 , який є стороною у спорі, має право заявляти про сплив строку позовної давності на будь-які вимоги позивача.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 07 вересня

2006 року укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту.

Згідно із пунктом 1.1, 1.2 договору про надання споживчого кредиту від 07 вересня 2006 року № 0 вбачається, що банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у іноземній валюті у сумі 75 000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 07 вересня 2006 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 07 вересня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 вересня

2006 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 39618, відповідно до якого поручитель несе перед кредитором відповідальність за виконання позичальником всіх зобов`язань у повному обсязі, що виникають із кредитного договору, як існуючих на момент укладання цього договору, та і тих, які можуть виникнути у майбутньому.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» 12 грудня 2011 року укладений договір факторингу № 1, відповідно до умов якого останньому відступлено права вимоги за кредитним договором № 0.

Станом на 01 грудня 2013 року сума заборгованості за кредитним договором

від 07 вересня 2006 року складає 67 095,12 доларів США, з яких: 36 646,67 доларів США - заборгованість за кредитом; 30 448,45 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року визнано припиненим договір поруки від 07 вересня 2006 року № 39618, укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк». У вказаному рішенні зазначено, що

ОСОБА_2 повідомлення-вимогу від 21 квітня 2009 року про дострокове повернення кредиту не виконав, а банк у шестимісячний строк після спливу 30 днів за захистом своїх прав до суду з позовом до поручителя не звернувся.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із частиною четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України шестимісячний строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що 21 квітня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» направило поручителю ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, якою вимагало протягом 30 днів із моменту направлення повідомлення виконати зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порука на час пред`явлення цього позову припинилася, оскільки кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , який був поручителем, про те, що судами повністю проігноровано пункт 2 статті 555 ЦК України, в якому зазначено, що поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника, є необґрунтованими, оскільки за змістом наведеної норми, значення мають заперечення саме поручителя у зобов`язанні, а не будь-якої особи. У цій справі встановлено, що порука припинена, тому з припиненням поруки, ОСОБА_2 втратив підстави висувати заперечення проти вимог кредитора, які останні висуває до боржника.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 подана заява про застосування строків позовної давності, проте судами ця заява не досліджувалася, а лише зазначено, що ОСОБА_2 не має права звертатися із заявами про застосування строків позовної давності, а втім у пункті 3 статті 267 ЦК України зазначено, що позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, отже, ОСОБА_2 , який є стороною у спорі, має право заявляти про сплив строку позовної давності на будь-які вимоги позивача, є безпідставними, оскільки позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Боржник - відповідач ОСОБА_1 не заявляла про сплив позовної давності щодо пред`явлених до неї вимог, а отже, суди не мали підстав вирішувати питання щодо застосування приписів про позовну давністю до вимог, заявлених до ОСОБА_1 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 14-208цс18).

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що моментом із якого необхідно відраховувати строк позовної давності встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року у справі № 638/1058/15-ц, а саме 30 днів після направлення повідомлення-вимоги від 21 квітня 2009 року про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, тобто строк позовної давності розпочав свій перебіг 22 травня 2009 року та закінчився 23 травня 2012 року, проте позивач до суду звернувся у грудні 2015 року, після спливу позовної давності до будь-яких вимог за кредитним договором, не заслуговує на увагу з підстав наведених вище.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик