Справа № 336/1205/19
Провадження № 2/336/1729/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Жупанова І.Б. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34), про визначення місця проживання дитини з батьком.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 05.03.2019 року.

23.05.2019 року позивачем ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що з березня 2016 року відповідачка ОСОБА_2 працює в Польщі. Малолітня дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як вказує заявник, проживає з ним та його матір`ю.

В подальшому, позивачу стало відомо про те, що відповідачка отримала судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 . Також 14.01.2019 року відповідачка отримала розпорядження голови районної адміністрації, про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , на думку заявника, з метою її тимчасового виїзду за межі України.

Зазначаючи, що відповідачка бажає отримати посвідку на право проживання в Польщі і забрати з собою малолітню дитину, позивач, з метою недопущення позбавлення його можливості спілкування та участі у вихованні дитини, просить суд вжити заходів забезпечення позову, що полягають у забороні перетину кордону України відповідачці ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 без супроводження батька.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно до ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006, № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається з метою забезпечити виконання судового рішення в майбутньому.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовними вимогами.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Дослідивши матеріали позовної заяви та заяви про забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір, щодо місця проживання дитини.

Розпорядженням голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району № 18р від 14.01.2019 року було затверджено висновок служби (управління) у справах дітей ЗМР про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для її тимчасового виїзду за межі України.

Питання щодо виїзду дитини за кордон законодавчо врегульоване зокрема положеннями абз. 1 ч. 5 ст. 157 СК України, а саме: Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються , зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

Конституційний Суд України в абз. 2 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 вказав, що «верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо».

Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (друге речення ст. 21); конституційні права і свободи людини не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані (ч. 1, 2 ст. 22); конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64).

На теперішній час хоча в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя і перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, розпорядження голови районного адміністрації ЗМР по Шевченківському району № 18р від 14.01.2019 року про підтвердженням місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 так і залишається чинним. За умови чинності вказаного розпорядження відповідачу ОСОБА_2 статтею 157 СК України, як тому з батьків з яким висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , надано певні права, що у відповідності до наведених норм не можуть бути скасовані чи обмежені, в тому числі судом.

Слід також звернути увагу, що положення ст. 157 СК України надають право тому з батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, на самостійне вирішення питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Навіть у випадку виїзду малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , про який зазначає заявник ОСОБА_1 такий виїзд матиме тимчасовий характер та не може ускладнити виконання рішення суду в разі визначення місця проживання дитини з батьком, а також суттєво не впливатиме на права заявника щодо спілкування та участі у вихованні дитини.

Необхідно зазначити, що вказана норма не лише надає право на тимчасовий виїзд за кордон, але і встановлює для відповідачки ОСОБА_2 певні обов`язки, пов`язані, зокрема, з необхідністю повідомити ОСОБА_1 , шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Відповідно до статті 18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таким чином виходячи із принципу домінування інтересів дитини над інтересами батьків тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_4 в супроводі матері чи батька з метою лікування, відпочинку чи оздоровлення відповідатиме інтересам дитини і не є таким, що порушує права іншого з батьків чи ускладнює виконання рішення суду.

Щодо доводів заявника про бажання відповідачки ОСОБА_2 забрати малолітню дитину ОСОБА_6 на постійне проживання до Польші, слід зауважити наступне.

Розпорядження голови районної адміністрації, про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 отримано відповідачкою ОСОБА_2 14.01.2019 року.

Ані за змістом позову, ані за змістом заяви про забезпечення позову позивач ОСОБА_1 не вказує про факти виїзду відповідачки ОСОБА_2 за кордон з дитиною, без його відому чи в супереч передбаченого законодавством порядку.

Згідно інформації з державної прикордонної служби, щодо перетинання гр. ОСОБА_2 державного кордону України, 20.01.2019 року ОСОБА_7 перетнула державний кордон у пункті пропуску "Устилус" в напрямі виїзду.

З наведеного вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 на день перетину державного кордону 20.01.2019 року вже отримала розпорядження про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з нею і могла скористатись правами наданими їй статтею 157 СК України, всупереч бажанню позивача, проте не вчинила жодних дій щодо їх реалізації, що також свідчить про добросовісність відповідачки.

Стаття 11 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на Держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка була укладена у 1980 році.

Гаазька Конвенція створює просту і ефективну процедуру для забезпечення повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Завдяки цьому в світі сформувався виключний підхід до того, що відносини щодо повернення дітей, у тих випадках, коли не йдеться про злочини, пов`язані з викраденням і торгівлею дітьми, на міжнародному рівні мають регулюватися виключно зазначеною Конвенцією.

Україна приєдналася до Конвенції 11 січня 2006 року, коли Верховна Рада України прийняла відповідний Закон. Чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей набула 1 вересня 2006 року1 і на сьогодні застосовується у відносинах вже з її 49 державами-учасницями.

Конвенція визначає, що виникнення правовідносин між дитиною та особами, яким належать права піклування про неї (у першу чергу, звичайно йдеться про батьків), слід пов`язувати з законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає, не зважаючи на те, громадянином якої держави є дитина, заявник або особа, яка ймовірно протиправно утримує дитину.

Особа або установа, які стверджують, що дитина була вивезена з Держави-учасниці або утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування про дитину, може відповідно до статті 8 Конвенції звернутися с заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

У тому ж порядку, який передбачений для звернення з заявою про повернення дитини, відповідно до статті 21 Конвенції може бути подана заява з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу до дитини.

Таким чином фактичне вивезення і утримання спільної доньки сторін ОСОБА_8 , одним з батьків на території інших держав, без правових підстав та всупереч законам України, на думку суду, унеможливлене в світлі функціонування Гаазької Конвенції членами учасницями якої є більше 80 держав світу.

Вказана неможливість також підтверджується фактом звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, який на теперішній час не розглянутий.

Керуючись, ст.ст. 151-153, 208-210, 213 ЦПК України, суддя-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Жупанова І.Б.