Дата документу 16.05.2019 Справа № 333/4982/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/4982/18 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
№ 22-ц/807/1574/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що остання разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відповідач ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній відповідач та його неповнолітня донька фактично не мешкають у спірній квартирі протягом шести місяців без поважних причин. Через наявність реєстрації відповідача та його неповнолітньої доньки, ОСОБА_1 не має змоги оформити субсидію, хоча за розміром доходів має на це право. З цих підстав, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 352 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено наявність підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в зв`язку з відсутністю останнього за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин більше шести місяців. Водночас з урахуванням приписів Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", якими гарантовано правовий захист прав дітей та право дітей-членів сім`ї наймача користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, відмовив у задоволенні вимог про визнання неповнолітнього ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 11.03.1977 року Виконавчим комітетом Запорізької міської Ради депутатів трудящих, на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих від 10.03.1977 року № 67/1, ОСОБА_6 , сім`я якої складає п`ять осіб, видано ордер № 969 серії А-ІІ на право вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 09.03.2018 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла - ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 5), відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином померлої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та братом позивача. Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою відповідача.

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.09.2018 року № 01-17/02/6005, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22-23).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Судом встановлено, що відповідач у справі та його неповнолітня донька не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , більше ніж півроку. Факт не проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за зазначеною адресою підтверджується повідомленням сільського голови Воскресенської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 19.11.2018 року №1686/02-01-28 (а.с. 45), та показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що були надані в ході розгляду цієї справи.

Отже суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив правок користування житловим приміщенням в АДРЕСА_2 .

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-Х1І та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновок суду про захист прав неповнолітнього, не спростовує факт відсутності відповідача у квартирі без поважних причин більше 6 місяців, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" гарантовано правовий захист прав дітей та право дітей-членів сім`ї наймача користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 16 травня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков