РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/13347/18

Провадження № 22-ц/4815/589/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ковальчук Н. М.,

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний університет водного господарства та природокористування,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року у складі судді Панас О. В., ухвалене в м. Рівне о 9 год. 12 хв., повний текст якого складено 20 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування (далі НУВГП) про:

- скасування наказу №454 від 04 липня 2018 року про звільнення його з роботи;

- поновлення на посаді завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» відповідно до умов контракту від 29.11.2013 року № 507;

- зобов`язання відповідача перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки»;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з 1972 по 5 липня 2018 року працював у НУВГП і відповідно до контракту від 29 листопада 2013 року № 507 призначений на посаду завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» по 28 листопада 2020 року. Наказом № 454 від 04 липня 2018 року звільнений із займаної посади у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України та припинено дію контракту від 29 листопада 2013 року №507. Звільнення вважає незаконним з тих підстав, що працівник, в силу вимог ч.4 ст.36 КЗпП України, не може бути звільнений в результаті реорганізації структурного підрозділу при наявності вакантних посад за його спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, коли кількість штатних посад завідувача кафедри після проведення реорганізації складала чотири посади, а на момент реорганізації дві. Його посада, освіта, науковий ступінь відповідають вимогам посади завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки». Після ознайомлення з наказом від 27.04.2018 року № 299 про попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників йому одночасно запропоновано до проведення конкурсу зайняти вільну посаду виконувача обов`язків завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування. Не погоджуючись на переведення на посаду виконувача обов`язків завідувача кафедри до проведення конкурсу, 5 травня 2018 року він написав заяву про переведення його на посаду завідувача цієї кафедри, оскільки в штатному розписі посади виконувача обов`язків завідувача кафедри не існує, а конкурс на завідувача кафедри проходив у 2013 році при укладенні контракту. Профкомітет, розглянувши подання адміністрації НУВГП, не надав згоди на звільнення. Реорганізація п`яти кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природо- облаштування і утворення на їх базі шляхом перетворення чотирьох кафедр не є перетворенням юридичної особи в розумінні ст.108 ЦК України. Аналіз навчальних дисциплін кафедр «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» та «Гідроінформатики» свідчать, що профіль кафедр не змінився. Накази про реорганізацію цих кафедр не видавались.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано п.1 наказу НУВГП № 454 від 04.07.2018 року "Про особовий склад" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» та припинення з ним контракту від 29.11.2013 року № 507, поновлено його на цій посаді відповідно до умов контракту № 507 від 29.11.2013 року з поновленням попередніх умов праці з 05.07.2018 року. Стягнуто з НУВГП на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 96 431 грн. 70 коп. та 1409 грн. 60 коп. понесених судових витрат. У задоволенні вимог про переведення на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць за період з 05.07.2018 р. по 05.08.2018 р. в сумі 11198,52 грн. допущено до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та НУВГП подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на незаконність рішення в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» та відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що рішення в цій частині є незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позовна вимога про зобов`язання роботодавця перевести його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» ґрунтувалась на невиконанні відповідачем рішення Рівненського міського суду від 27.12.2017 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 22.03.2018 року у справі № 569/14802/18 про поновлення його на посаді завідувача кафедри. У випадку реорганізації структурного підрозділу контракт не втрачає юридичної сили, оскільки укладений не із структурним підрозділом, а з юридичною особою - НУВГП. Після поновлення його на роботі рішенням Рівненського міського суду від 27.12.2017 року він неодноразово пропонував відповідачу правильно вирішити питання по працевлаштуванню, однак відповідач посилався на те, що на момент повторного звільнення кафедра «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» вже мала завідувача кафедри. Відповідач запропонував вакантну посаду на кафедрі «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», але обумовив, що до проведення конкурсу на зайняття цієї посади - виконуючим обов`язки завідувача кафедри. Суд, відмовляючи у позовній вимозі про преведення на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» не в повній мірі врахував зміст наказу про попередження про наступне вивільнення від 27 квітня 2018 року № 299, як локального нормативно-правового акту, який повинен виконувати не лише працівник, але і адміністрація університету, де в п. 1.2 вказано, що одночасно із попередженням ОСОБА_1 про звільнення запропонувати відповідно до його кваліфікації переведення за його згодою на іншу посаду, а у разі відмови або відсутності вакантних посад підготувати проект наказу про його звільнення. Саме посада завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» на час попередження про вивільнення була вільною. Його відмова зайняти посаду виконувача обов`язки завідувача кафедри не є відмовою від запропонованої роботи, оскільки роботодавець мав його перевести на посаду завідувача кафедри. В своєму рішенні про відмову у задоволенні позову про переведення суд зазначив тільки те, що суд не наділений повноваженнями щодо переведення. Незаконною є відмова у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди. Суд в своєму рішення встановив факт порушення трудових прав позивача, разом з тим, вказав, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ані обставин, які визначають її характер та обсяг, не довів наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, а також наявності чи необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Із вищезазначених підстав просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

В апеляційній скарзі НУВГП зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд в цій частині рішення допустив неправильне застосування матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд прийшов до висновку, що пропозиція позивачу зайняти посаду виконувача обов`язків завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту є зміною умов контракту, в п.6.9 якого зазначено, що умови контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін. Пропозиція ОСОБА_1 зайняти посаду в. о. завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту відповідає Закону України «Про вищу освіту», Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників НУВГП та укладення з ними трудових договорів(контрактів), затвердженим вченою радою 29 квітня 2016 року. Суд, мотивуючи свій висновок про поновлення на роботі, вказав, що відмова профкомітету у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 містить відповідні обґрунтування. Разом з тим, суд не проаналізував вказане рішення, яке не містить обґрунтувань, не дав оцінки показанням голови профкому і не встановив, які ж були наявні посади на день звільнення ОСОБА_1 і які не були йому запропоновані. Оскільки встановлено, що позивачу було запропоновано всі вакантні посади, то висновки профкому є необгрунтованими. Пропонувати посади без попереднього виконання обов`язків до проведення конкурсу на зайняття тих посад для призначення на які має передувати конкурс, є порушенням діючого законодавства. Суд в своєму рішенні зазначив, що не встановлено факту скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, достовірно встановлено, що в результаті реорганізації замість п`яти кафедр створено чотири кафедри. Наказ № 146 від 15 березня 2017 року «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування» ніхто не оспорював. Кафедра, на якій працював позивач до реорганізації взагалі перестала працювати, а тому і перестала існувати посада, яку він займав. В постанові Рівненського апеляційного суду від 22.03.2018 року у справі № 569/14802/18 зазначено, що підставою для звільнення позивача згідно п.6 ст.36 КЗпП України з`явились такі зміни в організації виробництва та праці, які призвели не до зміни трудової функції ОСОБА_1 при збереженні його посади, а до ліквідації його трудової функції у зв`язку із скороченням штату працівників. В цій же постанові апеляційний суд вказав, що при таких обставинах розірвання з працівником трудового договору має відбуватись не з підстав, вказаних у п.6 ст.36 КЗпП України, а з підстав, визначених у п.1 ст.40 цього кодексу. Не врахувавши висновки судових рішень у справі № 569/14802/18, суд в оскаржуваному рішення зазначив, що фактично мало місце тільки зміна назви кафедр. Судом невірно зазначено, що переведення ОСОБА_1 на посаду завідувача іншої кафедри без виконувача обов`язків цієї кафедри до проведення конкурсу прямо суперечить п.5.4 Порядку проведення конкурсного відбору, де зазначено, що при утворенні нової кафедри (у т.ч. шляхом злиття, поділу) ректор призначає виконувача обов`язків завідувача на строк до проведення конкурсу, але не довше ніж на три місяці. Із зазначених вище підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Сторони подали відзиви на апеляційні скарги.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, вивчивши доводи апеляційних скарг стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування слід задовольнити частково.

Задовольняючи позов про скасування наказу про звільнення та поновляючи на роботі позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про незаконність звільнення на підставі того, що відповідачем не дотримано вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не запропоновані всі наявні вакантні посади; не дотримано вимог ч.ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України де передбачено, що розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу; порушено п.1 ч.1. ст.40 КЗпП, оскільки трудовий договір за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, може бути розірваний в разі скорочення чисельності або штату працівників.

Апеляційний суд з такими висновком не погоджується, виходячи із слідуючого.

Судом встановлено: ОСОБА_1 працював на посаді завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем» Національного університету водного господарства та природокористування відповідно до контракту №507 від 29 листопада 2013 року з 29 листопада 2013 року. Строк дії контракту до 28 листопада 2020 року(далі Контракт).

16 лютого 2017 року ректором НУВГП був виданий наказ №91 «Про реорганізацію навчально-наукового інституту водного господарства та природооблапштування». Зазначено, що підставою для видачі такого наказу є постанова Кабінету Міністрав України «Про затвердження переліку галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів освіти» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53; рішення вченої ради університету від 3 лютого 2017 року та у зв`язку зі створенням в університеті спеціальності 194 «Гідротехнічне будівництво, водна інженерія та водні технології» в галузі знань 19 «Архітектура і будівництво».

15 березня 2017 року ректором Національного університету водного господарства та природокористування було видано наказ №146 «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування» відповідно до якого кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем», «Водогосподарської екології, гідрології та гідравліки», «Природооблаштування та гідромеліорації», «Гідротехнічного будівництва», «Інженерної геології та гідрогеології» реорганізовано шляхом перетворення, і на їх базі утворено чотири кафедри, а саме: «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», « Водної інженерії та водних технологій», «Гідроінформатики», «Геології та гідрології». Новоутворені кафедри введено в дію з 01 вересня 2017 року.

Навчально-науковий інститут водного господарства та природооблаштування є структурним підрозділом Національного університету водного господарства та природокористування.

Наказом ректора НУВГП №522 від 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади професора, завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем», у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, згідно п.6 ст.36 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_1 у справі № 569/14802/18 було поновлено на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту № 507 від 29 листопада 2013 року з поновленням попередніх умов праці. Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2018 року рішення Рівненського міського суду від 27 грудня 2017 року змінено в частині зазначення дати поновлення. Судові рішення набрали законної сили і є чинними.

У вказаних рішеннях суд першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що є незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, оскільки у зв`язку з реорганізацією, НУВГП мало місце скорочення штату працівників. Фактично з`явились такі зміни в організації виробництва і праці, які призвели не до зміни трудової функції позивача при збереженні його посади, а до ліквідації трудової функції у зв`язку із скороченням штату працівників і зазначене не є підставою для звільнення ОСОБА_1 згідно п.6 ст.36 КЗпП України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зробив висновки, щовнаслідок реорганізації кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природо облаштування не відбулося скорочення штату. Разом з тим, місцевим судом не враховано висновки судових рішень у справі № 569/14802/18, а також те, що у зв`язку з реорганізацією змінилась кількість кафедр та розподіл ставок, деякі дисципліни виведені із навчального плану. Зміни в організації виробництва та праці внаслідок реорганізації навчально-наукового інституту водного господарства та природооблаштування призвели до ліквідації посади, яку займав позивач.

З матеріалів справи вбачається, що наказу про реорганізацію кафедр передувало рішення вченої ради НУВГП від 3 лютого 2017 року про необхідність реорганізації кафедр у зв`язку зі створенням в університеті спеціальності 194 «Гідротехнічне будівництво, водна інженерія та воднів технології» в галузі знань 19 «Архітектура і будівництво». Кафедра, яку очолював ОСОБА_1 , реорганізована і ці обставини позивачем не оспорювалися.

Відповідно до п.1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

27 квітня 2018 року відповідачем видано наказ К №299 «Про попередження ОСОБА_1 про звільнення у звязку із скороченням штату та чисельності працівників».

02 травня 2018 року позивачу вручено повідомлення про наступне вивільнення, в якому зазначалось про звільнення його з 04 липня 2018 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У повідомленні одночасно запропоновано ОСОБА_1 переведення на посаду виконуючого обов`язки завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту водного господарства та природо- облаштування до проведення конкурсу.

У своєму поясненні ОСОБА_1 вказав, що у 2013 році він проходив конкурс на зайняття вакантної посади завідувача кафедри, а тому погоджується зайняти посаду не як виконувач обов`язків завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки», а завідувачем кафедри до закінчення його контракту, а саме до 28 листопада 2020 року.

Відповідно до ст.. 55 Закону України «Про вищу освіту» посади педагогічних працівників можуть займати особи із ступенем магістра за відповідною спеціальністю. Статутом закладу вищої освіти можуть встановлюватися відповідно до законодавства додаткові вимоги до осіб, які можуть займати посади педагогічних працівників. Педагогічні працівники призначаються на посаду та звільняються з посади керівником закладу вищої освіти. Педагогічні працівники кожні п`ять років проходять атестацію. За результатами атестації визначається відповідність працівників займаній посаді, присвоюються кваліфікаційні категорії, педагогічні звання. Порядок проведення атестації педагогічних працівників встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Перелік кваліфікаційних категорій і педагогічних звань педагогічних працівників, порядок їх присвоєння визначаються Кабінетом Міністрів України. Посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Статутом закладу вищої освіти можуть встановлюватися відповідно до законодавства додаткові вимоги до осіб, які можуть займати посади науково-педагогічних працівників. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

За положеннями пункту 5 статті 6 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність заміщення вакантних посад наукових і науково-педагогічних працівників» прийняття на роботу наукових працівників здійснюється на конкурсних засадах, крім випадків, передбачених законодавством України. Примірне Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних наукових посад державної наукової установи затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок прийняття на вакантні наукові посади науковими установами іншої форми власності передбачається їх статутами (положеннями) чи іншими установчими документами.

У пункті 7 частини другої статті 36 Закону України "Про вищу освіту" передбачено, що вчена рада вищого навчального закладу обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади деканів, завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій.

Наказом Міністерства освіти і науки від 05.10.2015 року № 1005 затверджено Рекомендації щодо проведення конкурсу відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладення з ними трудових договорів (контрактів) в п.2 яких зазнченно, що посади завідувачів кафедр заміщуються в порядку обрання за конкурсом.

Порядок проведення конкурсу відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників в Національному університеті водного господарства та природокористування затверджено вченою радою НУВГП 29 квітня 2016 року(протокол № 4) в п.3.4 якого передбачено підстави та порядок проведення конкурсу на посаду завідувача кафедри на підставі конкурсу.

В позовній заяві та своїх доводах ОСОБА_1 стверджував, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки йому не була запропонована наявна у відповідача посада завідувача кафедри «Гідротехнічне будівництво», а було запропоновано посаду виконувача обов`язки завідувача цієї кафедри. При цьому, на його думку, він мав право на заміщення вакантної посади наукового співробітника без участі у конкурсі завідувача кафедри «Гідротехнічне будівництво».

Разом з тим, суд першої інстанції належним чином не перевірив заперечень відповідача та не надав їм відповідної правової оцінки, який стверджував, що позивач мав прийняти участь у конкурсі на заняття вакантної посади, а призначити на посаду завідувача кафедри іншої, ніж обіймав позивач, без проведенняч конкурсу суперечить ст.55 Закону України "Про вищу освіту", ст.6 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність заміщення вакантних посад наукових і науково-педагогічних працівників» та Порядку проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників в Національному університеті водного господарства та природокористування, затвердженого вченою радою НУВГП.

З оголошення про проведення конкурсу вбачається, що всі посади завідувачів новостворених кафедр, в тому числі кафедри «Гідротехнічне будівництво» були включені в оголошений конкурс на їх заміщення, із затвердженими відповідно до кожної посади кваліфікаційними вимогами. Термін подачі заяв на проведення конкурсу встановлений до 26 травня 2018 року. ОСОБА_1 заяви про участь у конкурсі не подавав.

Не заслуговують на увагу аргументи позовної заяви про те, що відсутні підстави призначення його на посаду завідувача кафедри «Гідротехнічне будівництво» за результатами конкурсу, оскільки у 2013 року позивач брав участь на замішення посади завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем».

Норми трудового законодавства та спеціальні норми, що регулюють трудові правовідносини у вищих навчальних закладах, передбачають обіймання посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) виключно шляхом проходження працівником конкурсного відбору. Аналіз положень вищезазначених нормативних актів дає підстави для висновку, що зайняття вакантної посади завідувача кафедри є окремим конкурсом щодо кожної окремої кафедри із затвердженими відповідно до кожної посади кваліфікаційними вимогами.

Відповідно до частини третьої статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до матеріалів справи позивачу 2 травня 2018 року запропоновано переведення на посаду виконуючого обов`язки завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» навчально-наукового інституту водного господарства та природо- облаштування до проведення конкурсу.

18 червня 2018 року ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади заступника директора навчально-наукового Закарпатського локального центру дистанційно-заочного навчання, начальника Центру інноваційної діяльності та трансферу технологій, начальника регіональних підготовчих курсів підготовчого відділення, старшого інспектора відділу кадрів, секретаря керівника, старшого лаборанта, діловода кафедри філософії, паспортиста дирекції студмістечка, робітника стадіону.

Як видно із матеріалів справи вакантні посади, наявні на час попередження про майбутнє вивільнення, ОСОБА_1 відповідач запропонував. Судом не встановлено, і позивач в судовому засіданні не довів, що на цей момент існували інші вакантні посади, які не були запропоновані.

Умова ОСОБА_1 про зайняття ним посади завідувача кафедри без виконання обов`язків суперечить законодавства щодо порядку заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників.

21 червня 2018 року ректор НУВГП звернувся до профспілкової організації НУВГП з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату та чисельності працівників.

3 липня 2018 року на засіданні профспілкової організації НУВГП Рівненської обласної організації профспілки працівників освіти і науки України подання розглянуто та прийнято рішення про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 , зазначивши, що адміністрація університету не застосувала всі можливості для реалізації рішень судів про поновлення ОСОБА_1 , а на 03 липня 2018 року ОСОБА_1 було запропоновано не всі вакантні посади відповідно до його кваліфікації. Будь-якого правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення рішення профорганізації не містить.

Згідно з ч. 6 ст.36Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-703 цс15, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами". Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки аргументам відповідача, щодо відсутності у рішенні профкомітету правового обґрунтування. Судом достовірно встановлено, що на час поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду від 27 грудня 2017 року у справі № 569/14802/18 була відсутня посада завідувача кафедри «Водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем». В рішенні профорганізації також відсутнє правове обґрунтування щодо не всіх запропонованованих позивачу вакантних посад відповідно до його кваліфікації. Позивач таких обставин не довів і судом такі обставини не встановлені, а виконувати обоз`язки завідувача кафедри «Гідротехнічного будівництва та гідравліки» до проведення конкурсу ОСОБА_1 відмовився.

Отже, суд перешої інстанції при ухваленні рішення не врахував, наявність підстав, за яких відповідач не взяв до уваги рішення профспілкового органу на відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 .

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося за наявності для цього правових підстав і з дотриманням визначеної трудовим законодавством процедури, а тому його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За відсутності встановлення порушеннь трудового законодавства при звільненні позивача, не підлягають застосуванню норми статті 237-1 КЗпП України про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, з ухваленням в цій частині нового судового рішення рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про визнання незаконним та скасування наказу №454 від 04 липня 2018 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати Національного університету водного господарства та природокористування компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В. підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.