Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 531/305/18-ц

провадження № 61-40428св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року у складі судді Лизенко І. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2018 року ОСОБА_5 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Карлівської районної державної адміністрації.

Заява мотивована тим, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 січня 2018 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2018 року, він визнаний біологічним батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син на цей час проживає з матір`ю ОСОБА_6 та її чоловіком -

ОСОБА_3 . Вказує, що ОСОБА_3 (кривдник) не працює, хронічний злодій і алкоголік, має судимість за статтею 185 КК України, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за статтями 173-2, 173 КУпАП, шляхом обману і змови з матір`ю дитини, та з метою економічного насилля, був записаний батьком його сина. Заявник вважає, що кривдник вчиняє, крім економічного, насильство над несвідомою малолітньою дитиною в усіх інших формах. Зокрема, унеможливлює спілкування дитини з рідним батьком, періодично вривається п`яний до оселі заявника, із сокирою в руках вимагає, щоб він відмовився від прав на сина. Свідченням фізичного насильства є гемангіома (глибокий крововилив) на нижній губі хлопчика, яка лікувалась два роки. Систематичні сварки і бійки кривдника з матір`ю дитини, запої, нецензурщина негативно впливають як на фізичний, так і особливо на психічний стан дитини. Кривдник цинічно і грубо порушує права дитини, змушуючи ОСОБА_7 називати його батьком. Факт економічного насильства виразився шляхом використання дитячих коштів на потреби, не пов`язані з утриманням і вихованням дитини. Про жорстоке і нелюдське ставлення до прав дитини на належне батьківське піклування і забезпечене майбутнє свідчить свідоме фальшування кривдником і його дружиною актового запису про народження дитини шляхом подачі неправдивої заяви про встановлення батьківства щодо ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 року до Карлівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просив видати обмежувальний припис щодо кривдника ОСОБА_3 строком на 6 місяців. Обмежувальним приписом визначити заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покласти на нього обов`язки, визначені пунктами 1, 3, 4, 5, 6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме:

1) заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 3) обмежити спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборонити наближатися на визначену відстань - 200,00 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Також просив, поставити кривдника на профілактичний облік.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5

Рішення мотивоване тим, що заява про видачу обмежувального припису є необґрунтованою, відсутні докази на підтвердження факту застосування домашнього насильства щодо малолітнього ОСОБА_2

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди недостатньо перевірили і дослідили надані докази психологічного, економічного насильства кривдника ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_7 , при цьому суди безпідставно звузили поняття домашнього насильства лише до проявів фізичного насильства до малолітньої дитини та дійшли необґрунтованого висновку про відсутність таких видів насильства над дитиною. Крім того, справу розглянуто за відсутності кривдника ОСОБА_3 , який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду заяви. Також у справі міститься копія ордера адвоката ОСОБА_8. представника ОСОБА_3 , проте у справі відсутня угода та копія свідоцтва про право зайняття ОСОБА_8 адвокатською діяльністю.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із копією свідоцтва про народження, виданого 03 березня 2018 року Карлівським районним відділом ДРАЦС, батьками малолітнього ОСОБА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Малолітня дитина проживає разом з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_3 .

Із копії акта обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_2 від 01 грудня 2017 року вбачається, що хлопчик проживає по АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні, кімнати мебльовані, чисті, охайні, дитина має речі щоденного вжитку, одяг, взуття у необхідній кількості, наявні іграшки, потреби дитини задовольняються у повному обсязі. Стосунки у сім`ї добрі, щирі.

Із акта перевірки умов проживання малолітнього ОСОБА_2 від 28 березня

2018 року вбачається, що при перевірці грубих порушень санітарно-гігієнічних норм проживання не встановлено, у будинку тепло, сухо, чисто. На момент відвідування вдома був ОСОБА_3 із малолітнім ОСОБА_2 Сімейний лікар оглянув хлопчика, за її висновком дитина здорова, ніяких синців, гематом на тілі дитини не виявлено, життю і здоров`ю дитини нічого не загрожує. При спілкуванні з ОСОБА_9 , виявлено: хлопчик називає ОСОБА_3 - татом, вільно з ним говорить, не виказує ознак страху до чоловіка. ОСОБА_3 повідомив, що любить хлопчика, вважає його своїм сином, дбає і піклується про нього, доглядає за дитиною поки дружина на роботі. На момент перевірки ОСОБА_3 мав вигляд здорового, адекватного чоловіка на вигляд та при спілкуванні з ним ознак сп`яніння не виявлено. Ніяких скарг на ОСОБА_3 не має і мати його дружини, бабуся хлопчика, яка проживає разом із ними.

Нормативно-правове обґрунтування

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши відсутність фактів вчинення заінтересованою особою домашнього насильства над дитиною так і ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у дитини тілесних ушкоджень або будь-яких доказів на підтвердження психологічного насильства щодо дитини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви у зв`язку з відсутністю доказів психологічного та економічного насильства над малолітньою дитиною або існування такої загрози у майбутньому.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги про те, що суди недостатньо перевірили і дослідили надані докази психологічного, економічного насильства кривдника ОСОБА_3 щодо малолітнього ОСОБА_7 , при цьому суди безпідставно звузили поняття домашнього насильства лише до проявів фізичного насильства до малолітньої дитини та дійшли необґрунтованого висновку про відсутність таких видів насильства над дитиною, є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог статті 12 ЦПК України заявник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставини, а згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання у касаційній скарзі на те, що справу розглянуто за відсутності кривдника ОСОБА_3 , який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду заяви, не має вирішального значення для справи, оскільки повідомлення про розгляд справи направлялися на адресу ОСОБА_3 та його представник брав участь у розгляді справи, що підтверджується протоколом судового засідання

від 04 квітня 2018 року.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що у справі є лише копія ордера адвоката ОСОБА_8. представника ОСОБА_3 , проте відсутня угода та копія свідоцтва про право зайняття ОСОБА_8 адвокатською діяльністю, оскільки відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, а отже, наявність в матеріалах справи ордеру про надання правової допомоги від 28 березня 2018 року № 046774 є належним доказом повноважень адвоката.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик