Справа № 148/2001/17
Провадження № 22-ц/801/379/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуСправа № 148/2001/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні службовими приміщеннями,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року, постановлену у складі судді Саламаха О. В., -

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року задоволено позов ДП «Тульчинське лісомисливське господарство» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні службовими приміщеннями.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ДП «Тульчинське лісомисливське господарство» у користуванні нежитловим приміщенням лісового кордону, за адресою : вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинського району Вінницької області, звільнивши його у десятиденний строк з дня набрання даним рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ДП «Тульчинське лісомисливське господарство» судові витрати по сплаті судового збору 1684 гривні.

17 серпня 2018 року ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 звернувся у суд із заявою про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ДП «Тульчинське лісомисливське господарство» до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні службовими приміщеннями.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 у поновленні строку для подачі зави про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року. Заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 та його представник пропустили строк визначений частиною другою статті 284 ЦПК України на подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції без поважних причин, а тому в задоволенні заяви про поновлення строку для подання заяви слід відмовити.

При цьому, суд зазначив, що посилаються відповідача на те, що він та його представник зверталися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на заочне рішенням від 12 червня 2018 року, оскільки вважали, що реалізують належне їм право на апеляційне оскарження зазначеного рішення у відповідності до статті 129 Конституції України, однак ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 серпня 2018 року, апеляційну скаргу повернуто відповідачу, а тому у зв'язку з неможливістю здійснення права на апеляційне оскарження вони подали зазначену заяву про перегляд заочного рішення, є неповажними причинами пропуску строку на подання заяви, оскільки підстави для поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення - відсутні, з огляду на те, що сторона відповідача не скористалася правом на подачу даної заяви у порядку визначеному Главою 11 ЦПК України, у строк встановлений статтею 284 ЦПК України, подавши апеляційну скаргу, при цьому свідомо ігноруючи зазначені норми права.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судді Саламахі О.В. відповідачем було заявлено відводи, які було відхилено, однак, на думку заявників, підстави відводу є обґрунтованими, а тому просять суд апеляційної інстанції визнати обґрунтованими підстави відводу заявлені судді місцевого суду, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування ухвали суду.

Зазначають, що після отримання заяви про перегляд заочного рішення місцевого суду у серпні 2018 року, суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову в поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду та залишення заяви без розгляду лише у грудні 2018 року, тобто через чотири місяці з дня надходження заяви, чим допустив порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції проігнорував те, що спочатку відповідач та його представник скористалися правом на апеляційне оскарження заочного рішення суду, що гарантовано відповідачу процесуальним законодавством та Конституцією, однак 06 серпня 2018 року ухвалою суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу було повернуто відповідачу, так як відповідачем було порушено порядок оскарження заочного рішення суду першої інстанції. Копію даної ухвали отримано відповідачем та його представником 13 серпня 2018 року та 16 серпня 2018 року подано до місцевого суду заяву про перегляд заочного рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оскарження заочного рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Тульчинське лісомисливське господарство», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник-адвокат ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з'явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У статті 126 ЦПК України зазначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Не встановивши поважних причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року, суд першої інстанції законно й обґрунтовано залишив відповідну заяву відповідача без розгляду.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

ЄСПЛ у § 34 рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, зауважив, що норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, §§ 22,23).

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року, справа № 761/41616/16-ц, постанові від 15 березня 2018 року, справа № 459/2343/14-ц.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також встановлені судом першої інстанції обставини щодо обізнаності відповідача та його представника адвоката ОСОБА_4 про ухвалене у справі заочне рішення, отримання відповідачем та його представником копії заочного рішення у справі, відсутність доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ними своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від них дій, спрямованих на своєчасне оскарження судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 не зазначають поважної причини, яка б свідчила про наявність поважних причин пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, при цьому, вони знали порядок і строк його оскарження, що зазначений в резолютивній частині заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року.

Отже, висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що безпідставно відхилені суддею Саламаха О.В. відводи відповідно до пункту 2 частини першої статті 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування ухвали суду, колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Відповідно до суб'єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об'єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Колегія суддів вважає, що наведені підстави для відводу судді місцевого суду не можуть вважатися об'єктивно обґрунтованими.

Аргументи апеляційної скарги про те, що після отримання заяви про перегляд заочного рішення місцевого суду у серпні 2018 року, суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову в поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду та залишення заяви без розгляду лише у грудні 2018 року, тобто через чотири місяці з дня надходження заяви, чим допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів не вважає такими, що дають підстави для скасування ухвали суду, оскільки по суті зазначене не призвело до постановлення помилкової ухвали (пункт 4 частини першої статті 379 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала місцевого суду постановлена з порушенням норм процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.