ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/10958/15ц

провадження № 61-1495св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особа, щодо поновлення цивільної дієздатності якої подана заява, - ОСОБА_3 ,

заінтересована особа - орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року, постановлену у складі судді Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про поновлення цивільної дієздатності ОСОБА_3 , заінтересована особа - орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.

В обґрунтування заяви зазначила, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року її сина ОСОБА_3 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку і призначено її опікуном.

Вказує, що наразі психічний стан ОСОБА_3 значно поліпшився, оскільки він розуміє значення своїх дій і здатний керувати ними, самостійно себе обслуговує, сторонньої допомоги не потребує.

За таких обставин вважає, що наявні передбачені статтею 42 ЦК України правові підстави для поновлення цивільної дієздатності ОСОБА_3

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, ухваленим у складі судді Лук`яненко Л. М., у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 21 квітня 2016 року ОСОБА_3 продовжує страждати стійким хронічним психічним розладом і за психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому вимоги заяви безпідставні.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, його у апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 , щодо поновлення цивільної дієздатності якого подана заява.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 повернено заявнику.

Постановляючи дану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник апеляційної скарги є недієздатним, тому ця скарга не може бути прийнята до розгляду і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 121, статті 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, підлягає поверненню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року скасувати і направити справу для розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що, позбавляючи його права на апеляційне оскарження судового рішення щодо відмови у поновленні цивільної дієздатності, з яким він категорично не згоден, суд апеляційної інстанції допустив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка встановила право кожного на справедливий суд.

Також вважає, що при постановленні ухвали апеляційний суд не врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Наталія Михайленко проти України», де роз`яснено, що право звертатися до суду щодо перегляду рішення про визнання недієздатності є одним із найважливіших прав для відповідних осіб, адже у разі ініціювання такої процедури вона буде вирішальною для всіх прав і свобод, на які впливає визнання недієздатності. Підхід, якого дотримується національне законодавство України і згідно з яким особи, визнані недієздатними, не мають права на безпосередній доступ до суду з метою поновлення своєї цивільної дієздатності, не відповідає принципам, встановленим Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є недієздатним, тому згідно з пунктом 2 частини третьої статті 121, статтею 297 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, не має права на подання апеляційної скарги.

Проте такі висновки апеляційного суду помилкові.

Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України закріплюють, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Згідно з частиною першою статті 39, частиною першою статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третястатті 41 ЦК України).

Стаття 42 ЦК України визначає, що за заявою опікуна або органу опіки та піклування суд поновлює цивільну дієздатність фізичної особи, яка була визнана недієздатною, і припиняє опіку, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції, чинній на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року у справі № 6-рп/2001 вказав, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина. Положення частини другої статті 64 Конституції України не допускають обмеження права на судовий захист навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Такий підхід повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих Конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами.

На європейському рівні існує тенденція, пов`язана з наділенням недієздатних осіб правом на прямий доступ до правосуддя з метою поновлення їх дієздатності. Так, у справі «Станєв проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на свободу та особисту недоторканність) у зв`язку з тим, що держава не змогла вказати внутрішній засіб правового захисту, який давав би заявнику (особі, яку було визнано недієздатною та згодом позбавлено свободи шляхом утримання в психіатричному закладі) можливість оскаржити законність його утримання.

Держава має забезпечувати право на прямий доступ до правосуддя особі у всіх питаннях, пов`язаних із визнанням її недієздатною або обмежено дієздатною.

Згідно зі статтею 8 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання апеляційної скарги, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Ця Конвенція ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»).

У рішенні у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що у цій справі відсутність у заявника можливості безпосередньо вимагати поновлення своєї цивільної дієздатності призвела до того, що це питання не розглядалося судами взагалі. Суд зазначив, що відсутність судового розгляду цього питання, яке серйозно вплинуло на численні аспекти життя заявника, не можна виправдати легітимними цілями, що лежать в основі обмеження доступу до суду осіб, визнаних недієздатними. За таких обставин Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ситуація, в якій опинився заявник, призвела до відмови у правосудді щодо можливості забезпечення перегляду її цивільної дієздатності, тобто було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положення чинного на час подання апеляційної скарги законодавства не передбачали прямої заборони на подання особою, яка визнана недієздатною, апеляційної скарги на судове рішення, яким її визнано недієздатною, або на судове рішення про відмову у поновленні її цивільної дієздатності.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_3 не має права на апеляційне оскарження судового рішення, яким відмовлено у поновленні його цивільної дієздатності, не відповідає принципу верховенства права, положенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України.

Вказане свідчить про постановлення оскаржуваної ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року з порушенням вимог процесуального законодавства.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд суду апеляційної інстанції.

Оскільки висновок апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 рокує помилковим, оскаржувана ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року не може вважатися законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню з направленням справи до апеляційного суду на розгляд відповідно до статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року скасувати.

Справу направити на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний