П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Київ

Справа № 753/9330/17

Провадження: № 22-ц/824/4476/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.07.2001 року сторони перебувають у шлюбі, в якому у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом із матір`ю та перебувають на її повному утриманні. Оскільки відповідач ухиляється від виховання та утримання дітей та відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей до США на період з 15.06.2019 року по 18.08.2019 року, ОСОБА_1 вважає, що це шкодить інтересам дітей, а тому просила суд надати такий дозвіл на виїзд дітей без дозволу та супроводу батька на вказаний період у її супроводі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 5 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову посилався на те, що відповідач не чинить перешкод у виїзді за кордон дітей без його супроводу, однак вказане твердження ОСОБА_2 спростовується невизнанням ним вказаного позову та поданням апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження у даній справі. Зазначила, що нею неодноразово були здійснені спроби досудового врегулювання спору щодо надання нотаріального дозволу для виїзду дітей за кордон засобами телефонного та поштового зв`язку, шляхом особистих зустрічей, які були проігноровані відповідачем, що підтверджується доданими до скарги доказами. У своїй скарзі також посилається на норми Конвенції про права дітей, відповідно до яких першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Незвіський Д.Я. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 жодного разу не зверталась до відповідача про надання нотаріального дозволу на виїзд дітей за кордон із зазначенням держави та періоду поїздки. Позивачем не доведено, що поїздка буде безпечною для дітей , та наявності у неї відповідних коштів на час перебування дітей за кордоном. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що позивач має намір самочинно змінити місце проживання дітей. Також, адвокат Незвіський Д.Я. в інтересах ОСОБА_2 заперечив щодо доданих до апеляційної скарги доказів, оскільки вони були створені після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, а тому відповідно до принципу диспозитивності не є належними та достовірними.

У судовому засіданні ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та особисто ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

ОСОБА_2 та його адвокат Незвіський Д.Я. заперечували проти апеляційної скарги, підтримали поданий відзив, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрнутованність.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши сторони, уповноважених ними представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені судом першої інстанції.

14.07.2001 року сторони зареєстрували між собою шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з матір`ю.

Як убачається із матеріалів справи діти народилися на території США.

На момент подання позову шлюб між сторонами не розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не доведено факту перешкоджання відповідачем виїзду дітей за кордон у супроводі матері без супроводу батька, та факт її звернення до відповідача з цього приводу і отримання від нього відмови у наданні відповідного дозволу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний виїзд (одноразовий) дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення, а не визначення постійного місця проживання дитини.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Частино 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Додані до апеляційної скарги докази на підтвердження факту звернення позивача до відповідача з відповідною вимогою надати нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дітей до США, а саме: копії листів-повідомлень, надісланих ОСОБА_2 та копій накладних та зворотніх повідомлень на підтвердження поштового відправлення та вручення листів-повідомлень, є неналежними, оскільки створені поза межами судового розгляду, тобто, після ухвалення судового рішення у справі, а тому колегія суддів не бере їх до уваги.

В той же час, як убачається із матеріалів справи, відповідачем двічі подавались апеляційні скарги на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 02.06.2017 року про відкриття провадження у справі, що говорить про його незгоду із заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами.

Із змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди матері від 8 червня 2018 року видно, що він заперечує проти виїзду дітей до США вважаючи, що довготривалий переліт може негативно вплинути на здоров`я дітей, їх психологічний стан у зв`язку із зміною часових поясів та клімату. При цьому зазначає, що на його думку, ОСОБА_1 бажає вивезти дітей до США на постійне місце проживання (а.с.113-117).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказує, що позивач як і з дітьми, та і з ним неодноразово виїздила до США, де перебувала у сім`ї свого брата та займалася домашніми справами. На його думку, і цього разу позивач буде змушена виконувати різну роботу, допомагати братовій сім`ї, а не відпочивати з дітьми, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с. 124-128).

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 підтвердив, що заперечує щодо виїзду дітей до США у супроводі матері без дозволу (згоди) батька, оскільки вважає що позивач має намір залишитись там на постійне місце проживання.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту перешкоджання відповідачем виїзду дітей за кордон у супроводі матері без супроводу батька та факту її звернення до відповідача з цього приводу і отримання від нього відмови у наданні відповідного дозволу спростовується вищевикладеними обставинами.

На думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи позивача про те, що вона не має наміру виїхати до США назавжди, строк її перебування на території даної держави разом із дітьми є чітко визначеним.

При цьому позивач акцентує на тому, що, основною метою даної поїздки є лише розвиток дітей та спілкування з рідними, бабусею, дідусем та дядьком, які проживають на території США.

Доводи відповідача щодо зворотнього не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв`язку, та ухвалив помилкове рішення.

Мотивованих підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до США на визначений строк без дозволу (згоди) батька ОСОБА_2 немає, а тому така відмова є необґрунтованою та такою, що призведе до порушення принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та положень сімейного законодавства, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею за подання позову та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Сполучених Штатів Америки строком з 15.06.2019 року до 18.08.2019 року без дозволу (згоди) батька дітей ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКППНОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 1600 (одну тисячу шістсот) грн. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 8 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль