ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3121/18

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/677/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року (ухвалене о 16:01) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь моральну (немайнову) шкоду, що була заподіяна їй невиконанням рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017, провадження № 2/742/865/17, єдиний унікальний номер 742/1497/17 та вимоги старшого державного виконавця Молошиної Л.І. в розмірі 50 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017 було встановлено порядок користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобілем марки Volkswagen transporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , почергово, з передачею транспортного засобу щотижня. Вказане рішення районного суду ані в добровільному, ані в примусовому порядку відповідач не виконував, спірним автомобілем користується виключно одноособово.

Позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи та часто потребує сторонньої допомоги. Батьки позивачки проживають в сусідньому селі, а дочка сторін ОСОБА_3 має водійські права з 2014 року.

У зв`язку з невиконанням рішення суду та позбавленням права користуватись своєю власністю позивачка зазнала моральних страждань, які виразились в тому, що вона не може домогтись справедливості та виконання законного рішення, позбавлена можливостей полегшеного пересування, з огляду на наявність інвалідності, частіше відвідувати батьків, їздити до лікарні. Позивачка змушена витрачати час та докладати зусилля, щоб дібратись до м. Прилук, зокрема, для звернення в поліцію, прокуратуру, виконавчу службу тощо. При цьому, постійне хвилювання шкодить її здоров`ю.

Також з лютого по травень 2017 року дочка сторін знаходилась на операції, а потім на лікарняному у зв`язку з переломом ключиці, однак відповідач нічим не допоміг, у транспортуванні дочки до лікарні відмовив, на прохання позивачки та дочки надати автомобіль також відмовив.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.02.2019 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди завданої невиконанням рішення Прилуцького міськрайоннного суду Чернігівської області від 11.07.2017 провадження 2/742/865/17 (єдиний унікальний номер 742/1497/17). Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що посилання позивачки на ст. 319 ЦК України не містить жодного підґрунтя, оскільки права власності у ОСОБА_1 на автомобіль Volkswagen transporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ніколи не було і протилежного вона не може довести.

Заявник зазначає, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду виконавчий документ у справі № 742/1497/17 про визначення порядку користування спірним автомобілем визнано таким, що не підлягає виконанню, накладений на автомобіль арешт скасовано, а рішенням апеляційного суду від 23.04.2018 у справі № 742/5201/16-ц спірний автомобіль виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на нього.

Заявник вказує, що наміри позивачки користуватися автомобілем та посилання на завдану моральну шкоду є голослівними, оскільки остання є особою з інвалідністю ІІ групи, що у розумінні вимог до отримання посвідчення водія унеможливлює проходження нею навіть водійської комісії.

За твердженнями заявника, позивач не наводить складових моральної шкоди, яка повинна визначати її розмір з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги відповідача. Позивачка зазначає, що право власності на спірний автомобіль було визнано за нею рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 12.07.2016, однак відповідач відмовився і жодного разу авто не надав, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись до суду для вирішення питання користування транспортним засобом сторонами. Неправомірні дії відповідача з невиконання рішення суду, яким встановлено порядок користування транспортним засобом, доведені та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами. Позбавлення законного права на користування автомобілем призвело до хвилювань та моральних страждань. Наголошує, що ІІ група інвалідності не є перешкодою для користування транспортним засобом та відповідно до Правил дорожнього руху власник транспортного засобу може передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що майже протягом року рішення Прилуцького міськрайонного суду від 11.07.2017 про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування транспортним засобом відповідач фактично не виконував, належними доказами, що причини невиконання рішення суду були поважними, відповідач не довів. Зазначені неправомірні дії відповідача спричинили позивачці моральну шкоду, яка полягає у її душевних стражданнях з приводу того, що вона захистивши свої порушені права в суді, не змогла своєчасно отримати належне виконання рішення суду, та була тривалий час обмежена в належному користуванні транспортним засобом. У зв`язку з цим змінився звичний уклад її життя, вона вимушена неодноразово звертатися до відповідача, до державної виконавчої служби, до поліції, суду з приводу відновлення її порушеного права. Врахувавши, що позивачка є інвалідом 2 групи, тривалість її порушеного права та обсяг, перенесених нею душевних страждань, районний суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017 (провадження № 2/742/865/17, єдиний унікальний номер 742/1497/17) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування майном задоволено. Встановлено порядок користування автомобілем марки Volkswagen Тransporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 наступним чином: передано в користування ОСОБА_1 автомобіль марки Volkswagen Тransporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у перший тиждень після набрання законної сили рішення; передано в користування ОСОБА_2 автомобіль марки Volkswagen Тransporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у наступний тиждень за попереднім; в подальшому користуватися ОСОБА_1 і ОСОБА_2 автомобілем марки Volkswagen Тransporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 почергово, з передачею транспортного засобу щотижня (а.с. 14). Рішення суду набрало законної сили 24.07.2017.

На виконання вказаного рішення районного суду 01.08.2017 було видано виконавчий лист (провадження № 2/742/865/17, єдиний унікальний номер 742/1497/17), який перебуває на примусовому виконанні у Прилуцькому міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі Прилуцький МВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області), АСВП № 54764280 (а.с. 8, 25-27, 57-58).

Виконавчі дії організовано та проводилися відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, згідно акту державного виконавця від 19.02.2018 (а.с. 24) старшим державним виконавцем Молошною Л.І. Прилуцького МВ ДВС при примусовому виконанні виконавчого документа № 2/742/865/17, виданого 01.08.2017, встановлено, що автомобільVolkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться у дворі за адресою: АДРЕСА_1 . Автомобіль не на ходу, відсутнє переднє колесо. Боржник відмовляється відчиняти ворота та передавати автомобіль добровільно. Автомобіль ОСОБА_1 не передано. Від підписання даного акту ОСОБА_2 відмовився.

Згідно акту державного виконавця від 02.04.2018 (а.с. 23) старшим державним виконавцем Молошною Л.І. Прилуцького МВ ДВС при примусовому виконанні виконавчого документа № 2/742/865/17, виданого 01.08.2017, встановлено, що автомобіль Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 на подвір`ї за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній. Боржник ОСОБА_2 на передачу автомобіля не з`явився. Працівники Прилуцького ВУ ГУНП на виконання постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ від 21.03.2018 не з`явилися.

У листах Управління ДВС ГТУЮ в Чернігівській області від 09.07.2018 № І-464, І-468, І-469, І-470, І-472, І-500/2.2 та Прилуцького МВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області від 17.10.2018 № 18-43/7959/7/14.15/25502 у відповідь на звернення ОСОБА_1 зазначено хронологічний рух виконавчого провадження (а.с. 25-27, 57-58), з якого вбачається, що, крім іншого, у зв`язку з невиконанням рішення суду боржником самостійно, державним виконавцем:

20.02.2018 направлено подання до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області про примусове входження до володіння боржника, яке ухвалою суду від 02.03.2018 задоволено (№ 742/1497/17);

21.03.2018 на адресу Прилуцького ВП ГУНП направлено постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ;

02.04.2018 на адресу Управління інформаційної підтримки та координації поліції «102» ГУНП в Чернігівській області направлено постанову про розшук автомобіля Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 ;

05.04.2018 направлено подання до Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за невиконання рішення суду та умисне перешкоджання його виконанню;

19.06.2018 направлено запит до поліції про надання інформації щодо розшуку автомобіля Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 та 04.07.2018 направлено запит щодо надання інформації про відповідальну особу та місце зберігання автомобіля;

22.06.2018 під час виїзду до смт. Ладан складено акт про те, що біля подвір`я ОСОБА_2 за адресою: смт . Ладан, вул. Удайська, 4, виявлено автомобіль Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 . Даний тиждень є тижнем користування автомобілем ОСОБА_2 ;

09.08.2018 здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 . Автомобіль відсутній, про що складено акт.

Також у листах Управління ДВС ГТУЮ в Чернігівській області від 27.08.2018 № І-570, І-574/2.2 та від 09.07.2018 № І-464, І-468, І-469, І-470, І-472, І-500/2.2 зазначено, що на примусовому виконанні в Прилуцькому МВ ДВС ГТУЮ в Чернігівській області перебуває виконавче провадження АСВП № 56489458 з виконання виконавчого листа № 2/742/811/17 від 23.04.2018 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 69 440,42 грн, в рамках якого з метою забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника та внесено відповідні обтяження до Реєстрів, 22.06.2018 складено акт опису та арешту майна боржника, а саме: автомобіля Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 , який передано боржнику на зберігання без права користування (а.с. 09-10, 25-27).

В ході виконавчого провадження з виконання рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017 позивачка неодноразово зверталася до суду, органів поліції та прокуратури з приводу невиконання відповідачем вказаного рішення суду (а.с. 17, 11, 19-22, 91, 92).

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 23.04.2018 (а.с. 37-47) заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.06.2017 змінено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Проведено поділ майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 31 504,67 грн, яка належала ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності від 16.09.1999, припинивши право власності ОСОБА_2 на цю частину квартири;

виділено ОСОБА_1 . транспортний засіб ЗАЗ 1102, державний реєстраційний № НОМЕР_3 , вартістю 11 016,29 грн, визнавши за нею право власності на цей автомобіль. У разі відсутності автомобіля в натурі стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість вказаного транспортного засобу 11 016,29 грн;

виділено ОСОБА_2 . житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 108 600 грн, визнавши за ним право власності на цей будинок;

виділено ОСОБА_2 . транспортний засіб Volkswagen Тransporter державний реєстраційний № НОМЕР_1 , вартістю 71 457 грн, визнавши за ним право власності на цей автомобіль;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68 768,02 грн компенсації за переотриману частку у спільному майні подружжя.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.08.2018 заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по справі провадження № 2/742/865/17 (єдиний унікальний №742/1497/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користувння майном задоволено. Визнано виконавче провадження № 54764280 з виконання виконавчого листа № 2/742/865/17 від 01.08.2017 таким, що не підлягає виконанню. Скасовано арешт накладений на транспортний засіб, автомобіль Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 Звільнено транспортний засіб, автомобіль Volkswagen Тransporter, д.н.з. НОМЕР_1 з під арешту та заборони на відчуження, виключивши відомості про таке з Єдиного реєстру боржників (а.с. 48-50).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2018 ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.08.2018 скасовано. Заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по справі провадження № 2/742/865/17 (єдиний унікальний №742/1497/17) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування майном задоволено частково. Визнано виконавчий лист № 2/742/865/17, що виданий 01.08.2017 Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області таким, що не підлягає виконанню. В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 мала законне право користуватися автомобілем Volkswagen Тransporter , д.н.з. № НОМЕР_1 з 24.07.2017, дня набрання законної сили рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017, до ухвалення 23.04.2018 постанови Апеляційного суду Чернігівської області, якою вказаний автомобіль виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на нього.

Однак, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_2 як добровільно, так і в примусовому порядку рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017 не виконував, всіляко перешкоджав проведенню та виконанню виконавчих дій щодо передачі спірного автомобіля (приховував автомобіль, на проведення виконавчих дій з передачі транспорту не з`являвся, на подвір`я, де знаходилось авто, державних виконавців не допускав) та жодного разу з 24.07.2017 по 23.04.2018 автомобіль ОСОБА_1 . відповідно до рішення суду не передавав.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У п. 9 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 посилалася на ту обставину, що неправомірні дії відповідача, які полягають у невиконанні рішення суду, яким позивачка захистила свої законні права та інтереси, спричинили їй моральну шкоду, які виразились в тому, що остання не може добитись справедливості та виконання законного рішення суду, змушена постійно звертатись до адвокатів, державних виконавців, судів, органів поліції та прокуратури, ускладнюючи свій спосіб життя, враховуючи при цьому, що вона є особою з інвалідністю. Жодного разу на виконання рішення суду позивачка спірний автомобіль у користування так і не отримала.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема, судовими рішеннями, матеріалами виконавчого провадження, повідомленнями та листами органів поліції, прокуратури та виконавчої служби, з яких, як зазначалось вище, вбачається, що ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідач рішення суду щодо передачі автомобіля для користування позивачкою не виконав та всіляко перешкоджав проведенню та виконанню виконавчих дій щодо передачі спірного автомобіля, що свідчить про винну поведінку відповідача. Будь-яких доказів поважності причин невиконання рішення суду чи наявності перешкод для його виконання відповідачем не надано.

Також матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з протипоказаннями фізичних і психоемоційних навантажень (12-13, 36).

Оскільки було порушено право позивачки на обов`язкове та своєчасне виконання судового рішення, яке не виконувалось відповідачем з його вини, ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, змушена була неодноразово звертатись до суду, органів поліції, прокуратури та виконавчої служби для відновлення своїх прав, зазначене є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання позивачки на ст. 319 ЦК України не містить жодного підґрунтя, оскільки права власності у ОСОБА_1 на автомобіль Volkswagen transporter, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ніколи не було, є необґрунтованими та безпідставними. Як вбачається з рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.07.2017 судом було встановлено, що право власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Тransporter, д.н.з. № НОМЕР_1 , було визнано за ОСОБА_1 рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 12.07.2016.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника про те, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду виконавчий документ у справі № 742/1497/17 про визначення порядку користування спірним автомобілем визнано таким, що не підлягає виконанню, накладений на автомобіль арешт скасовано, а рішенням апеляційного суду від 23.04.2018 у справі № 742/5201/16-ц спірний автомобіль виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на нього, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються періоду, коли вона мала законне право на користування автомобілем, а саме, як було встановлено судами, з 24.07.2017 по 23.04.2018.

У зв`язку з викладеним, є необґрунтованими доводи заявника про те, що наміри позивачки користуватися автомобілем та посилання на завдану моральну шкоду є голослівними, оскільки остання є особою з інвалідністю ІІ групи і це у розумінні вимог до отримання посвідчення водія унеможливлює проходження нею навіть водійської комісії. Згідно з приписами Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (п. 2.2, 2.12 Правил).

Таким чином, висновок районного суду про часткове задоволення позову ґрунтується на вимогах закону, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді: