Справа № 300/745/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2018 року, постановлене суддею Софілканич О.А.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі ПАТ «Ідея Банк») про захист прав споживача.

Позов мотивувала тим, що 18 вересня 2013 року між нею, ОСОБА_1 , та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №910.24118, який передбачав надання банком позивачу кредиту в розмірі 112 694 гривень 00 копійок на строк 96 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0, 0010%, на фінансування купівлі транспортного засобу.

Вказувала на те, що умовами пункту 2 параграфу 1 «Предмет договору» кредитного договору передбачено надання позичальнику кредиту на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

Згідно частини 4 статті 11 вказаного Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісіі, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правил), затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 3 параграфу 3 «Розрахунки між сторонами» кредитного договору передбачено встановлення, починаючи з тринадцятого місяця кредитування, щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,39% від початкової суми кредиту. У грошовому виразі розмір щомісячної комісії становить 1566 гривень 45 копійок, а загальна сума комісії за період дії кредитного договору складає 131 581 гривень 80 копійок. Отже зазначеною умовою кредитного договору банком встановлено платіж за дії, які останній здійснює на власну користь, а тому ця умова договору суперечить пункту 3.6 вище вказаних Правил, і відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною.

Зазначала, що станом на дату подання позову на виконання умов договору нею було сплачено банку загальну суму 146 121 гривень 56 копійок, в тому числі 70 342 гривень 45 копійок на погашення основної суми боргу, 3 гривні 85 копійок на погашення процентів та 72 056 гривень 70 копійок на погашення комісії з обслуговування кредитної заборгованості. Посилаючись на положення частини 1 статті 216 ЦК України вважає, що відповідач зобов`язаний повернути їй суму 72 056,70 грн, яка нею була сплачена в якості комісії.

Відповідно до підпункту b пункту 1 параграфу 6 «Права та обов`язки позичальника» кредитного договору, позичальник має право достроково погасити кредит або його частину, проценти за користування ним, в порядку передбаченому договором. Згідно пункту 7 параграфу 7 «Погашення заборгованості» кредитного договору суми коштів, які сплачені понад щомісячного платежу, банк зараховує в часткове погашення суми кредиту. Вказувала на те, що вона сплачувала суми в більшому розмірі, аніж це було передбачено умовами кредитного договору та Графіку платежів, і загальна сума переплати, яка повинна бути зарахована у часткове погашення кредиту на день подачі позову, складає 2 257,29 грн. А тому залишок непогашеної заборгованості за кредитним договором по основній сумі кредиту складає 42 351,86 грн.

Вказувала, що вона бажає достроково погасити кредит в сумі 42 351,86 грн, а відповідач, у зв`язку з нікчемністю умови договору про стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зобов`язаний повернути їй суму 72 056,70 грн., а тому ці вимоги, відповідно до частини 1 статті 601 ЦК України, підлягають зарахуванню.

У заяві про уточнення позовних вимог від 20.11.2018 позивачка остаточно просила суд : - встановити нікчемність умови викладеної в пункті 3 параграфу 3 «Розрахунки між сторонами» кредитного договору №910.24118, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» 18 вересня 2013 року, щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,39% місячних; - застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ПАТ «Ідея Банк» на її користь суму 78 332,50 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено нікчемність умови викладеної в пункті 3 параграфу 3 «Розрахунки між сторонами» кредитного договору №910.24118, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» 18 вересня 2013 року, щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,39% місячних.

Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 суму 78 332,50 грн.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 487,80 грн.

У задоволенні вимоги про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 520 гривень відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Ідея Банк» просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити. Вказує на те, частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Отже така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою та передбачена Графіком щомісячних внесків за кредитним договором (1,39% від початкової суми кредиту, що становить 1 566,45 грн), то така умова не суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про день, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 18 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №910.24118, який передбачав надання банком позивачу кредиту в розмірі 112 694 гривень 00 копійок на строк 96 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0, 0010%, на фінансування купівлі транспортного засобу.

Пунктом 3 параграфу 3 «Розрахунки між сторонами» кредитного договору передбачено встановлення, починаючи з тринадцятого місяця кредитування, щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,39% від початкової суми кредиту. У грошовому виразі розмір щомісячної комісії, згідно додатку №1 до кредитного договору, становить 1566 гривень 45 копійок, а загальна сума комісії за період дії кредитного договору складає 131 581 гривень 80 копійок.

Додатком №1 до договору передбачено сплату позичальником ОСОБА_1 щомісячних платежів у період з 18.10.2013 по 18.09.2014 в сумі 1 173,95 грн, які складаються з погашення основної суми кредиту 1 173,86 грн та процентів за користування кредитом в розмірі 0,0010% - 0,09 грн, а з 18.10.2014 по 18.09.2021 в сумі 2 740,4 грн, які складаються з погашення основної суми кредиту 1 173,86 грн, процентів за користування кредитом в розмірі 0,0010% - 0,09 грн та комісії в розмірі 1 566,45 грн.

Умовами пункту 2 параграфу 1 «Предмет договору» кредитного договору передбачено надання позичальнику кредиту на споживчі цілі, а тому до спірних правовідносин за цим договором підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон).

Згідно частини 4 статті 11 вказаного Закону (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісіі, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 сплатила банку 78 322,50 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується наданими нею квитанціями (а.с.12-35, 55, 60-64, 79, 111-112) та випискою банку (а.с.98-105).

Отже умовою кредитного договору (п.3 параграф 3 Розрахунки між сторонами) встановлено платіж за дії, які банк здійснює на власну користь, а тому ця умова договору суперечить пункту 3.6 вище вказаних Правил, і відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення спірного договору) є нікчемною.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За частиною першою статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину вимог частини першої статті 203 цього Кодексу, є підставою його недійсності.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (осопрюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до пункту 7 зазначеної постанови, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Встановивши, що недійсність умови, викладеної в пункті 3 параграф 3 «Розрахунки між сторонами» кредитного договору №910.24118 від 18.09.2013 щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,39% щомісячно, встановлена Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення спірного договору), тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ця умова договору підлягає визнанню нікчемною, з одночасним застосуванням наслідків нікчемності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої нею суми платежів по комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 78 322,50 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. А тому така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. І оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою та передбачена Графіком щомісячних внесків за кредитним договором (1,39% від початкової суми кредиту, що становить 1 566,45 грн), то така умова не суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу за вище наведених обставин.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Суддя-доповідач : Судді :