Справа № 372/681/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1287/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою прокуратури Київської області в особі - Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , приватне акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2», ОСОБА_36 , ОСОБА_37 про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради, витребування земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Вилучення спірних земель та їх подальша передача у власність фізичним і юридичним особам проведена з порушенням вимог законодавства, зокрема п.34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки виконавчий комітет Козинської селищної ради не мав права приймати рішення про передачу земельних ділянок у власність. Рішення про вилучення і зміну категорії спірних земельних ділянок у даний правовідносинах мала право приймати лише Верховна Рада України, а селищні ради взагалі не наділялись повноваженнями щодо надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Виконавчий комітет Козинської селищної ради незаконно вилучив землі лісогосподарського призначення, не змінив їх категорію і цільове призначення, а надав їх для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд і для ведення особистого підсобного господарства. Таким чином спірні земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави. Зважаючи на наведене, прокурор просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, визнати недійсними вищевказані рішення та витребувати спірні земельні ділянки на користь держави, а саме: визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28.04.2000 № 9/1 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» в частині вилучення із землекористування Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» земельних ділянок в кварталі 38 виділах 2, 3, 5, 8, 9, 11 та 24 Козинського лісництва; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 27.07.2000 за № 6/4 «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки під розміщення товариства індивідуальних забудовників»; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.10.2000 № 5/3 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» в частині вилучення із землекористування Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» земельних ділянок в кварталі 38 виділах 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 22 та 24 Козинського лісництва; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок із земель ТІЗ «Сосновий бір» в частині передання безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель товариства індивідуальних забудовників «Сосновий бір» зазначеним в позовній заяві фізичним і юридичним особам; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння земельні ділянки зазначених в позові осіб.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що дане рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповного встановлення фактичних обставин справи та порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не враховано, що підставою для звернення прокурора до суду з позовом у даній справі є та обставина, що відповідачами отримано правовстановлюючі документи та фактично набуте майно, яке є власністю держави та яке у встановлений законом спосіб з її власності не вибувало. Судом невірно зроблений висновок про те, що спірні земельні ділянки, які вибули за рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради, є комунальною власністю. Крім того невірно зроблений висновок про невіднесення спірних земель до категорії лісогосподарського призначення, які у 2000 році передавались до земель запасу Козинської селищної ради. Водночас в порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України суд не надав оцінки доводам прокурора, які стосувалися правового статусу спірних земельних ділянок. Окремо прокурор зазначив, що висновок суду щодо невірного обрання прокурором органу, в особі якого подано позов в інтересах держави, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки даний позов ініційований не в інтересах конкретного суб`єкта владних повноважень, а в інтересах держави в цілому внаслідок порушення її прав та законних інтересів. З цих підстав вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, а позов прокурора таким, що не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що предметом даного спору є питання правомірності виділення, набуття, реалізації та оформлення відповідачами і третіми особами права власності на земельні ділянки. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, виходив насамперед з недоведеності прокурором його позовних вимог і відсутності правових підстав для їх задоволення. З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

На підтвердження своєї позиції що спірні ділянки сформовані за рахунок земель лісового фонду державної форми власності та відносяться до земель лісогосподарського призначення Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс», прокурор представив лист виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 18.09.2017р. за №461 з фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу 38 Козинського лісництва, лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 07.11.2017р. №10-10-0.222-16664/2-17, а також лист ДП «Київське лісове господарство» від 07.09.2017р. №02-712. Як вбачається зі змісту поданих документів, копії схем та планшету лісовпорядкування 1993 року складено без прив`язування до місцевості та визначення координат, вказані матеріали не доводять перебування спірних земельних ділянок в складі земель лісового фонду на даний час, не обґрунтовують незаконність вилучення виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірних земельних ділянок зі складу земель лісового фонду. Будь-яких інших доказів про наявність накладень спірних земельних ділянок на земельну ділянку, яка б на даний час не була вилучена з користування ДП «Київський лісгосп» і відносилась б до складу земель лісового фонду, прокурором не надано. Таким чином суд зазначив, що посилання прокурора на інформаційні листи Головного управління Держгеокадастру у Київській області та виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» як на дані з Державного земельного кадастру та як на належні письмові докази у справі не можна вважати правомірним. Прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що спірні земельні ділянки на момент їх відведення у власність та на даний час перебувають у державній власності та віднесені до категорії лісів. Законом України „Про державний земельний кадастр" передбачено порядок отримання відомостей з Державного земельного кадастру тільки кадастровим реєстратором і виключно у формі витягів, довідок з узагальненою інформацією про землі (території) встановленої форми, та викопіювань з кадастрової карти. Стороною позивача не надано даних з Державного земельного кадастру, акту постійного користування ДЛГО «Київліс», тому таке твердження залишилось недоведеним.

Відповідно до вимог ст.3 Земельного Кодексу України 1990 року, місцеві Ради народних депутатів розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Отже, використовуючи своє право, чинне на момент прийняття оскаржуваних рішень, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження по виділенню земельних ділянок та їх приватизацію. Також дана обставина встановлена постановою Верховного Суду у справі №372/3402/14ц про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та їх повернення і надав оцінку законності прийняття рішення № 6/1 від 29.11.2001р., яке є також предметом розгляду і в даній справі.

28 квітня 2000 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 9/1 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» вилучено із землекористування Київського державного лісогосподарського об`єднання земельну ділянку (33,38 квартал Київського лісництва) загальною площею 22,0 га та зараховано вилучену ділянку до земель запасу Козинської селищної ради.

27 липня 2000 року рішенням Козинської селищної ради № 6/4 затверджено розроблений Обухівським бюро ДЗК проект відведення земельної ділянки ЗАТ «Київська ПМК №2» надано за рахунок земель запасу Козинської селищної ради земельну ділянку площею 22,5 га ЗАТ «Київська ПМК-2» під розміщення товариства індивідуальних забудовників «Сосновий Бір» в смт. Козин, по вул. Леніна та доручено Обухівському бюро ДЗК виготовити Державний акт на право постійного користування землею.

26 жовтня 2000 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від № 5/3 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» вилучено із землекористування Київського державного лісогосподарського об`єднання Козинського лісництва квартал 38 виділ 12 площею 0,5 га, квартал 38 виділ 6 площею 0,4 га., квартал 38 виділ 20 площею 1,4 га., квартал 38 виділ 25 площею 0,8 га., квартал 38 виділ 10 площею 2,9 га., квартал 33 виділ і площею 1,5 га., квартал 17 виділ 24 площею 1,5 га., квартал 17 виділ 25 площею 0,6 га., квартал 32 виділ 9.10.16.19 площею 5,72 га. квартал 38 виділ 12,13,14,15-22,24 площею 14,1 га., та зараховано вилучену земельну ділянку до земель запасу Козинської селищної ради (резервні території під розширення населеного пункту).

29 листопада 2001 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6/1 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок із земель ТІЗ «Сосновий бір» затверджено надання та передачу громадянам, у розмірах згідно додатку до рішення, безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства, із земель товариства індивідуальних забудовників «Сосновий бір», доручено землевпорядній групі при Обухівському районному відділі земельних ресурсів виготовити Державні акти на право приватної власності на землю громадянам, згідно додатку до рішення та згідно матеріалів інвентаризації земельних ділянок. Такі особи отримали державні акти на право приватної власності у встановленому законом порядку.

У відповідності до ст.ст. 17, 18 Земельного кодексу України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. Тобто, станом на листопад 2001 року селищні ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, за винятком тих повноважень, що відносяться до виключної компетенції селищних рад. Таким чином, використовуючи своє право, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року делегувала виконавчому комітету Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок у власність та їх приватизацію.

У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в разі незгоди з застосованою виконавчим комітетом компетенцією щодо надання спірних земельних ділянок у власність, мала повноваження щодо скасування таких рішень, однак до цього часу не скористалась ними у спірних правовідносинах. Таким чином суд прийшов до обґрунтованого висновку, що виконавчий комітет Козинської селищної ради, приймаючи, насамперед, рішення № 6/1 від 29.11.2001 року, діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення, як про делегування зазначених повноважень, так і на момент прийняття рішення про виділення земельних ділянок. Також дана обставина встановлена постановою Верховного Суду у справі №372/3402/14ц, якій надано оцінку законності прийняття рішення № 6/1 від 29.11.2001р.

Крім того, актом перевірки правомірності відведення та використання земель лісового фонду для потреб житлового будівництва на території Конча-Заспи від 27.11.2002 року, складеного комісією у складі представників Держкомлісгоспу України, ДЛГО «Київліс», Козинського лісництва згідно з дорученням Генеральної прокуратури України від 21.11.2002 року №7/3-10311-02 та розпорядження Держкомлісгоспу від 22.11.2002 року №21 підтверджується, що землі лісового фонду Козинського лісництва в кварталах, зокрема 38, загальною площею 373 га рішенням Обухівської районної ради №135 від 18.06.1998 року включені в межі селища Козин згідно з генеральним планом розширення та забудови селища. Освоєння території, що вилучена зі складу земель лісового фонду проводиться за відповідними рішеннями Козинської селищної Ради і погодженням районних та обласних служб. Порушень вимог чинного законодавства при погодженні передачі вищезгаданих земель об`єднанням «Київліс» для потреб житлового будівництва комісією встановлено не було.

В матеріалах справи наявний статут Київського державного лісогосподарського об`єднання, який підтверджує повноваження ДЛГО «Київліс» надавати погодження на вилучення земельних ділянок, а посилання апелянта на те, що суд дійшов хибних висновків щодо наявності таких повноважень у ДЛГО «Київліс», є надумане та безпідставне.

В якості ще одного доводу незаконності оскаржуваного рішення апелянт зазначає, що судом невірно зроблений висновок про те, що спірні земельні ділянки, які вибули за рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради, є комунальною власністю. Судом першої інстанції належним чином було надано правову оцінку відсутності порушень інтересів держави, оскільки спірні земельні ділянки на момент їх передачі у приватну власність перебували не у державній, а у комунальній власності. Зазначене посилання було спростовано в ході розгляду справи, відтак підстави для його прийняття у колегії суддів апеляційного суду відсутнє.

Критично відноситься колегія суддів й до доводу апелянта про те, що судом не враховано, що підставою для звернення прокурора до суду з позовом у даній справі є та обставина, що відповідачами отримано правовстановлюючі документи та фактично набуте майно, яке є власністю держави, та яке у встановлений законом спосіб з її власності не вибувало, тобто вказує на неправомірність вибуття та набуття фізичними та юридичними особами спірних земельних ділянок. Згідно з чинним законодавством України право власності на земельні ділянки набувається на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, тобто право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як було встановлено судом, відповідачі по справі протягом 2001-2018 років за оплатними, чинними і ніким не оспореними, в тому числі прокурором, договорами придбали спірні по цій справі земельні ділянки. В матеріалах справи містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачам та третім особам державних актів на право власності на землю та набуття відповідачами права на землю, зокрема на підставі рішення уповноваженого органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчуження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів, протягом сімнадцяти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами декілька разів здійснено державну реєстрацію переходів права власності на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Враховуючи те, що передача спірних земель відбувалася відкрито, право власності на неї неодноразово пройшло державну реєстрацію, відтак з часу такої реєстрації державі в особі її відповідних органів стало відомо про набуття відповідачами та їх попередниками прав на такі ділянки, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції з приводу того, що прокурором при поданні позову було порушено строк звернення до суду і в ході розгляду справи не обґрунтовано наявності підстав для його поновлення. В той же час, як слушно зазначив суд першої інстанції, оскільки він прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог по суті, в даному випадку такі строки застосуванню (відмові у задоволенні позову з цих підстав) не підлягають. З такою позицією погоджується й колегія суддів апеляційного суду вважаючи її законною та обґрунтованою.

Окремо апелянт обґрунтовував свою незгоду з висновком суду першої інстанції щодо невірного обрання прокурором органу, уповноваженого представляти інтереси держави в даному випадку, відтак органу, від імені якого прокурор мав право звернутися до суду з даним позовом. Таку свою позицію апелянт обумовлює тим, що даний позов подано не в інтересах конкретного суб`єкта владних повноважень, а в інтересах держави в наслідок порушення її прав та законних інтересів. За таких умов не є важливим, в інтересах якого владного органу, який представляє державу в даних правовідносинах, прокурор звернувся до суду.

Наведену позицією апелянта колегія суддів вважає необґрунтованою. У відповідності до положень ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

В даному випадку прокурор звернувся до суду за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки стверджував про незаконне розпорядження лісовими земельними ділянками. Дійсно, право розпорядження землями такого призначення площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України. В той же час таке право було надане Кабінету Міністрів Українилишез 01.01.2002р. Таким чином, повноваження Кабінету Міністрів України по розпорядженню земельними лісовими ділянками розповсюджується з 01.01.2002 року лише на землі, що перебувають у державній власності. Але станом на 01.01.2002 року спірні земельні ділянки перебували у приватній власності громадян - відповідачів та третіх осіб по справі, тому посилання прокурора на порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника і власника земель лісогосподарського призначення, є безпідставним, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду. При цьому, заявляючи про порушення інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, прокурор обмежився лише загальними посиланнями на необхідність дотримання законності, в той час як порушення державних інтересів, що віднесені до розпорядження саме вказаного у позові органу - Кабінету Міністрів України, доведено не було. Хоча прокурор й має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред`являти позов, однак при цьому він повинен відповідно до вимог ст.12 ЦПК України довести зазначені у позові обставини як щодо порушення інтересів держави, так і щодо того, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, чого, однак, в даному випадку зроблено не було. Більш того, звертаючись до суду за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, сам же прокурор в своєму обґрунтуванні своєї позиції посилався на віднесення вирішення таких питань до компетенції інших державних органів, від імені яких він до суду позов не подавав. За таких умов суд першої інстанції констатував неспроможність та непереконливість позиції прокурора, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

При вирішенні даної справи колегія суддів, окрім іншого, приймає до уваги й вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року Європейський суд зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. При цьому, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В даному випадку це стосується інших посилань прокурора в апеляційній скарзі, які фактично зводяться до повторного викладення позиції позовної заяви, якій судом було дано належну правову оцінку, і які ґрунтуються на невірному тлумачення норм законодавства та правових висновків Верховного суду. За таких умов такі посилання не спростовують належності позиції суду першої інстанції та не доводять порушення ним матеріального та процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, в результаті чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокуратури Київської області в особі - Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько