КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 361/1701/18 Головуючий у 1 інстанції: Василишин В.О.
провадження № 22-ц/824/2439/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у складі судді Василишина В.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із роботи, поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що від 01 січня 2011 року до 21 березня 2018 року він працював на посаді оператора-технолога в Іноземному підприємстві «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед».

На підставі наказу про припинення трудового договору від 21 березня 2018 року №306 звільнений з роботи відповідно п.3 ст.40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Звільнення з роботи ОСОБА_2 вважав незаконним у зв'язку з порушенням роботодавцем вимог ст.43-1 КЗпП України, так як він є членом первинної профспілкової організації ІП «Кока-Кола» і згода цієї профспілкової організації не була отримана до прийняття рішення щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Наказом ІП «Кока-Кола» від 07 березня 2018 року №270 його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності і оголошено йому догану за порушення трудової дисципліни на підставі службової записки завідувача лабораторії якості ОСОБА_3 від 19 лютого 2018 року.

Вважав, що застосування до нього цього дисциплінарного стягнення було незаконним, так як він не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни і належним чином та у повному обсязі виконував посадові обов'язки.

З цих підстав ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати незаконним і таким, що підлягає скасуванню, наказ ІП «Кока-Кола» від 21 березня 2018 року №306 та поновити його на посаді оператора-технолога ІП «Кока-Кола».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у діях ОСОБА_2 є порушення посадових обов'язків, так як до дня звільнення до нього двічі було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, які на час розгляду справи не зняті, накази про їх застосування є чинними, а відмову у наданні згоди на звільнення, яка була надана на запит суду первинною профспілковою організацією ІП «Кока-Кола», суд вважав необґрунтованою.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 від 01 січня 2011 року до 21 березня 2018 року працював на посаді оператора-технолога в ІП «Кока-Кола» (а.с.7).

Наказом ІП «Кока-Кола» від 12 жовтня 2017 року №1303 застосовано до оператора-технолога ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Попереджено оператора-технолога ОСОБА_2 про дисциплінарну відповідальність за систематичне невиконання працівником без поважних причин трудових обов'язків та положень правил, політик і процедур Компанії.

Наказом ІП «Кока-Кола» від 07 березня 2018 року №270 застосовано до оператора-технолога ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Попереджено оператора-технолога ОСОБА_2 про дисциплінарну відповідальність за систематичне невиконання працівником без поважних причин трудових обов'язків та положень правил, політик і процедур Компанії.

Наказом №306 про припинення трудового договору від 21 березня 2018 року звільнено ОСОБА_2 з посади на підставі пункту 3 статті 40 (у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором).

У наказі вказано, що ОСОБА_2 ознайомлений з ним 21 березня 2018 року, з наказом не згідний, не вбачає за собою неправомірних та вважає наказ незаконним, оскільки його не було погоджено з первинною профспілковою організацією, членом якої він є (а.с.4).

Судом першої інстанції було встановлено та наведено, які саме порушення технологічної інструкції по приготуванню напоїв ОСОБА_2 було допущено, що встановлено за результатами розслідувань.

Як вбачається з копії квитка члена профспілки НОМЕР_2, ОСОБА_2 від 2017 року є членом Первинної профспілкової організації ІП «Кока-Кола» (а.с.5).

Встановлено, що звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі наказу ІП «Кока-Кола» від 21 березня 2018 року №306 відбулося без звернення керівництва ІП «Кока-Кола» до первинної профспілкової організації цього підприємства.

До виборного органу Первинної профспілкової організації ІП «Кока-Кола» подання на звільнення ОСОБА_2 з роботи було подане лише 18 квітня (вихідний №16) (а.с.67).

У поданні зазначалося, що у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин оператором-технологом ОСОБА_2 обов'язків, покладених на нього трудовим договором, керівництво підприємства звертається до профспілкової організації відповідно до статті 43 КЗпП України з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. В обґрунтування підстави для звільнення повідомлялося, що протягом шести місяців до оператора-технолога ОСОБА_2 було застосовано три заходи дисциплінарного стягнення, що свідчить про систематичність невиконання ним своїх обов'язків (а.с.67).

24 травня 2018 року Первинна профспілкова організація ІП «Кока-Кола» надала до суду письмову відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи. Зазначалося, що ОСОБА_2 звільнено з роботи всупереч встановленій чинним законодавством процедурі, а саме, не було отримано згоду виборного органу профспілкової організації на звільнення. На переконання профспілкової організації позивачем не було вчинено порушень трудової дисципліни (а.с.95-97).

Відповідно до Посадової інструкції оператора-технолога сиропної кімнати №04.311/А до основних обов'язків ОСОБА_2 входить покращення своєї роботи та ініціювання заходів з поліпшення з метою підтримання іміджу компанії. Він контролював процес приготування сиропів, але необхідно враховувати, що перевірку концентрації кислоти сиропів відповідно до посадових обов'язків виконує інша особа (зокрема, у пояснювальних записках ці особи визнають свою вину).

Враховуючи це, ОСОБА_2 вживав заходів для приготування купажних сиропів для забезпечення безперебійної роботи виробничих ліній, що є основним змістом його роботи. На переконання профспілкової організації ОСОБА_2 сумлінно виконував покладені на нього обов'язки та вживав заходів для їх виконання відповідно до політики компанії у галузі якості, екології та промислової безпеки. Ця інформація підтверджується пояснювальними записками ОСОБА_2, які він надав керівництву під час дисциплінарних проваджень.

Крім того, звільнення спричинило тяжкий соціально-економічний вплив на життя ОСОБА_2 та його родини, лишило стабільного заробітку у такий скрутний та економічно нестабільний час. Також це є порушенням реалізації конституційного права громадян на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України (а.с.95).

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За змістом ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої частиною третьою статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні не має обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Висновок про застосування зазначених норма матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватися судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Таким чином, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету, яке є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення, не можна визнати правильним.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і

43 (1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і

діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

За змістом статей 150, 151 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позову і проте, незважаючи на всі зібрані та досліджені по справі докази у їх сукупності, прийшов до помилкового висновку, що позов до задоволення не підлягає. Суд вважав, що у діях позивача ОСОБА_2 є порушення посадових обов'язків, до дня звільнення до нього двічі було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, які на час розгляду справи не зняті і накази про їх застосування є чинними.

Щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з роботи, яка була надана на запит суду первинною профспілковою організацією ІП «Кока-Кола», то суд помилково вважав її необґрунтованою.

Відповідно до статті 36 Конституції України громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстави, передбаченої ч.3 ст.40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Пункт 10 ч.1 ст.38 Закону України "Про профспілки, їх права та гарантії їх діяльності" передбачає, що профспілка дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві профспілки.

Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП.

Роботодавцем було порушено процедуру звільнення, оскільки не запитувалася згода профспілки на звільнення її члена. Оскільки позивач є членом первинної профспілкової організації Іноземного Підприємства "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед", то трудовий договір з ним може бути розірваний лише за згодою первинної профспілкової організації. Судом було зупинено провадження у справі та було зроблено запит до профспілки стосовно надання згоди на звільнення.

Такої згоди первинна профспілкова організація не надала, а навпаки, надала відмову у звільненні даної особи.

При цьому суд у своєму рішенні прийшов до висновку, що "не зважаючи на недотримання ІП «Кока-Кола» порядку звільнення позивача з роботи без отримання попередньої згоди профспілкового комітету, позов до задоволення не підлягає.

Притому суд встановив, що процедура звільнення не була дотримана.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача ІП «Кока - Кола» було зазначено, що оскільки останній проступок Позивача було виявлено 21 лютого 2018 року, то застосувати дисциплінарне стягнення можливе було не пізніше 21 березня 2018 року. Розслідування проступку завершилося 19 березня 2018 року. Під час розслідування було з'ясовано, що ОСОБА_2 є членом профспілки, проте, зважаючи на обмежені строки застосування дисциплінарних стягнень, звернення до первинної профспілкової організації за наданням дозволу на звільнення позивача не виявилося можливим. Зважаючи на це, ІП «Кока-Кола» звільнило позивача з роботи без отримання згоди первинної профспілкової організації, але 18 квітня 2018 року відповідач звернувся до первинної профспілкової організації з відповідним поданням про отримання згоди на звільнення позивача.

Після звільнення трудові відносини між сторонами припинилися, а тому звернення відповідача до професійної спілки після звільнення позивача є порушенням порядку звільнення.

Згідно з ч.1 ст.22 Кодексу законів про працю України та ст.39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У судовому рішенні вказано, що "Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду".

Проте, у законодавстві міститься імперативне положення щодо зобов'язання власника отримати попередню згоду професійної спілки.

Судом не було належним чином досліджено відмову профспілки на звільнення. Відповідно до Постанови Верховного Суду 16 січня 2018 року справа №521/7522/14 рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Відповідно до ст.9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Проте, роботодавцем не було надано доказів обґрунтованості та законності звільнення позивача.

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Вільної профспілки працівників метрополітенів України щодо офіційного тлумачення поняття "професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації", використаного в абзаці шостому частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України (справа про профспілку, що діє на підприємстві) від 29 жовтня 1998 року №14-рп/98 Конституція України закріпила не тільки право кожного на працю, а й гарантії реалізації цього права як особисто, так і через об'єднання громадян, зокрема професійні спілки.

Відповідно до статей 244, 247, 248 Кодексу законів про працю України на професійні спілки покладається здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, захист трудових і соціально - економічних прав та інтересів працівників.

Права, обов'язки і гарантії працівників закріплено у Кодексі законів про працю України, в якому, зокрема, встановлено правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Однією з правових гарантій від незаконного звільнення є встановлені законом обмеження щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви та наявних матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі внаслідок порушення процедури звільнення, а саме звільнення без згоди професійної спілки, членом якої він є.

Проте, у рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 року міститься розгляд та вивчення обставин накладення дисциплінарних стягнень, що не були предметом розгляду даної справи.

Згідно з ч.2 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 10 ЦПК України:

1. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

2. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

3. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

4. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_2

Визнати незаконним та скасувати наказ Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» №306 від 21.03.2018 року про припинення трудового договору, про звільнення ОСОБА_2 з посади оператор-технолога згідно п.3 ст.40 Кодекс законів про працю.

Поновити ОСОБА_2 (07400, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на посаді оператора-технолога Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (07442, Київська область, Броварський район, смт.Димерка, 51км Санкт-Петербурзького шосе, ).

Стягнути з Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (07442, Київська область, Броварський район, смт. Димерка, 51км Санкт-Петербурзького шосе, ) в дохід держави 2 114 грн. 40 коп. судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» № 306 від 21.03.2018 року про припинення трудового договору, про звільнення ОСОБА_2 з посади оператор-технолога згідно п.3 ст.40 Кодекс законів про працю.

Поновити ОСОБА_2 (07400, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на посаді оператора-технолога Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (07442, Київська область, Броварський район, смт. Димерка, 51км Санкт-Петербурзького шосе, ).

Стягнути з Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (07442, Київська область, Броварський район, смт. Димерка, 51км Санкт-Петербурзького шосе, ) в дохід держави 2 114 грн. 40 коп. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: