Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/15651/16-ц

провадження № 61-38955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Арапіної Н. Є., від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М., Шахової О. В., від 23 травня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 2004 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, вони мають спільну

дитину-інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею.

Посилаючись на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, від укладення договору про участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини відмовляється, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання сина у розмірі 25% всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання сина ОСОБА_5 разом з батьком.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 здійснює неналежний догляд за їх спільною дитиною-інвалідом, безвідповідально ставиться до її лікування та навчання, чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що негативно відображається на фізичному та інтелектуальному розвитку сина.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив позбавити

ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 та визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25% всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 21 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач відповідно до вимог закону зобов`язаний утримувати дитину, забезпечувати їй належні умови для проживання та розвитку, у тому числі забезпечувати матеріально. Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанцій, посилаючись на положення статті 182 СК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, при цьому посилався на висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення його місця проживання з батьком.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено у частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

з 25% на 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір в частині зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відсутні, а проживання малолітньої дитини-інваліда разом з матір`ю відповідатиме інтересам дитини. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не врахував вимоги статті 181 СК України, відповідно до яких за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Визначення розміру аліментів у відсотках від заробітку (доходу) матері, батька дитини чинним законодавством України не передбачено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доказам на підтвердження того, що матір дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків, не взяли до уваги ставлення батьків до дитини, стан її здоров`я. Задовольняючи позов про стягнення аліментів, суди не звернули увагу, що провадження у цій справі підлягає закриттю, оскільки ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 18 квітня 2013 року у справі № 2-7919/2012 прийнято відмову

ОСОБА_1 від вимог до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Заявник вважає, що ним доведено відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів, оскільки він утримує свою дитину, що підтверджується відповідними доказами.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу начальник служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Поліщук О. В., головний спеціаліст служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві, орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації просять залишити касаційну скаргу

ОСОБА_2 без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

21 вересня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 січня

2012 року у справі № 2-5046/11 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з матір`ю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня

2013 року у справі № 2/755/42/13 зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_2 , як спосіб участі у вихованні малолітнього сина, періодичні побачення з дитиною без участі матері кожного вівторка та кожного четверга з 18.00 до 20.00 години, першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі з 12.00 до 17.00 години та двічі на рік по два тижні відпочивати з дитиною в місцях відпочинку і оздоровчих закладах.

Відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

ОСОБА_1 . отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 18 років.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини

від 22 січня 2018 року № 547/41/3/103 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва визначено місце проживання дитини - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю ОСОБА_1 , яке 21 червня 2012 року ухвалою Апеляційного суду

м. Києва залишено без змін, а тому орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації зазначив, що розгляд вказаного питання необхідно вирішувати на розсуд суду (т. 2, а. с.198-199).

Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 січня 2018 року № 472/41/3/103 визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що ОСОБА_1 належним чином займається вихованням дитини, систематично приводить та забирає дитину зі школи. У разі потреби на прохання вчителя буває присутня на уроках. Мати дитини завжди толерантна, уважна, відповідальна у вихованні ОСОБА_5 та співпраці з вчителем.

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_1 , підтверджено, що квартира приватизована позивачем, помешкання знаходиться в задовільному стані, в квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина проживає в кімнаті зі старшим братом, у кімнаті є ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, полички для книг, спортивна стінка, іграшки, книги, особисті речі (т. 2, а. с. 203).

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , квартира приватизована відповідачем, помешкання знаходиться у задовільному стані, прибрано, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина матиме окрему кімнату, в якій є ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, полички для книг, комп`ютер (т. 2, а. с. 202).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини

(стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року

(заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суди встановили, що син сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною-інвалідом, отже існують певні обмеження у нормальній життєдіяльності дитини та потреба додаткового догляду за нею, лікування. Сторони мають ускладнені стосунки, не можуть знайти спільної мови у питаннях застосування методів лікування дитини, забезпечення спілкування дитини з батьком.

Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_1 своїми батьківськими обов`язками, спричинення нею шкоди здоров`ю дитини, а також наявність конфлікту між сторонами, які не можуть дійти порозуміння у питаннях лікування та догляду за сином, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, врахувавши, що проживання дитини-інваліда разом із матір`ю, з якою він проживає все своє життя, забезпечуватиме її розвиток у безпечному, спокійному середовищі, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Наявність відкритих кримінальних проваджень та неодноразові звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів не свідчать про те, що матір дитини свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки її вина та протиправність дій (бездіяльності) не підтверджена матеріалами справи.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З огляду на зазначені норми права, врахувавши вік дитини, її стан здоров`я, а також матеріальне становище відповідача, який не має на утриманні інших осіб, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову. Аргументи касаційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі за первісним позовом є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі № 2-7919/2012 є різними, а саме різним є період, за який стягуються аліменти.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2018 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта