У Х В А Л А

19 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 200/12772/18

Провадження № 14-196 зц 19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі :

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі також - позивачі) на ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі за їхнім позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії і

в с т а н о в и л а:

у серпні 2018 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом.

11 лютого 2019 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, в якій відмовив увідкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивачів на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року.

22 лютого 2019 року електронною поштою до Великої Палати Верховного Суду надійшла подана від імені позивачів касаційна скарга зі сканованими підписами. У скарзі поставлені вимоги про: скасування ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 200/12772/18 (провадження № 61-2644ск19); ухвалення рішення на підставі письмових доказів і вчинення необхідних дій щодо однакового застосування норм права у цій справі з урахуванням висновків Верховного Суду України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2 цс 15; відшкодування збитків, завданих систематичним порушенням норм матеріального та процесуального права відповідачем і судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій; визнання бездіяльності відповідачів і суддів першої, апеляційної та касаційної інстанцій незаконною і такою, що є форс-мажорною обставиною (з метою отримання у Торгово-промисловій палаті України сертифіката для відстрочки виконання договірних зобов'язань).

28 лютого 2019 року ВеликаПалата Верховного Суду постановила ухвалу про повернення вказаної касаційної скарги.

4 квітня 2019 року позивачі подали до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу про: скасування ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 200/12772/18 (провадження № 61-2644ск19); ухвалення рішення на підставі письмових доказів і вчинення необхідних дій щодо однакового застосування норм права у цій справі з урахуванням висновків Верховного Суду України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2 цс 15; відшкодування збитків, завданих систематичним порушенням норм матеріального та процесуального права відповідачем і судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій; визнання бездіяльності відповідачів і суддів першої, апеляційної та касаційної інстанцій незаконною і такою, що є форс-мажорною обставиною (з метою отримання у Торгово-промисловій палаті України сертифіката для відстрочки виконання договірних зобов'язань).

До зазначеної касаційної скарги позивачі додали спільне клопотання про відновлення строку для її подання, а також заяву із додатковими вимогами до касаційної скарги, а саме: відшкодувати шкоду, завдану бездіяльністю органів судової та виконавчої влади в сумі 18 858,00 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у сумі 80 000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Право касаційного оскарження та судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначені у статті 389 ЦПК України.

Вичерпний перелік підстав для передання справи, яка розглядається у касаційному порядку, на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлено статтею 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду відмовив у відкритті провадження за касаційною скаргоюпозивачів у справі № 200/12772/18 і на розгляд Великої Палати Верховного Суду її не передавав.

Окрім того, з моменту набрання чинності Законом України № 2147-VIII процесуальний закон не передбачає інституту перегляду судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід'ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов'язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, що порушується сама сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див., mutatis mutandis, рішення у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» («Ashingdane v. The United Kingdom») від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» («Fayed v. The United Kingdom») від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду касаційної скарги позивачів не може свідчити про порушення їхнього права на доступ до суду, адже вони мали можливість реалізувати право на подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Встановлене ЦПК України обмеження права на подання касаційної скарги на ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року було передбачуваним для позивачів. Крім того, урезолютивній частині оскарженої ухвали Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду вказав, що його ухвала оскарженню не підлягає.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов'язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення у справі «Світлана Науменко проти України» («Svetlana Naumenko v. Ukraine») від 9 листопада 2004 року, заява № 41984/98, § 53).

Звернення з касаційною скаргою на судове рішення касаційного суду, яке згідно із законом не може бути оскаржене, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для розгляду касаційної скарги позивачів про перегляд ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2019 року.

З огляду на вказане у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження щодо розгляду заяви позивача. А тому в її прийнятті необхідно відмовити і додані до неї матеріали повернути позивачам.

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі за їхнім позовом до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії.

2. Матеріали, додані до касаційної скарги на ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 лютого 2019 року, повернути позивачам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
В. С. КнязєвО. С. Ткачук
Л. М. ЛобойкоВ. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська