РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі :

головуючого судді Кучиної Н.Г.

при секретарі судового засідання Ющук О.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представник відділу опіки та піклування служби у справах дітей ВКРМР Коник Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу № 569/14056/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Рівненського міського суду від 18 липня 2019 року роз`єднані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини у самостійні провадження.

В обгрунтування позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини вказав, що дитини проживає з ним у двохкімнатній квартирі у м. Рівне, в якій облаштована окрема дитяча кімната спеціально для Аніти. Дитина перебуває на його вихованні та повному матеріальному утриманні. Він дбає про стан здоров"я своєї дочки, відвідує з нею медичні заклади, оплачує всі можливі дослідження та дороговартісне лікування. Відповідачка більше чотирьох місяців з ними не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається. Відповідачка зайнята влаштуванням свого особистого життя та не має часу, бажання, можливості проживати разом з донькою, піклуватися про неї, матеріально забезпечувати дитину.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити, вказавши,що донька зареєстрована та фактично проживає з ним у двохкімнатній квартирі у м. Рівне , власником якої є його мати. В квартирі облаштована дитяча кімната спеціально для Аніти.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, в попередніх судових засіданнях заперечувала проти задоволення позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала не заперечила проти його задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши позиції сторін, суд приходить до такого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2015 року.

Від шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 07 липня 2016 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 18 липня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

В судовому засіданні встановлено, що дитина зареєстрована і фактично проживає з батьком, ОСОБА_1 у двохкімнатній квартирі у м. Рівне, що підтверджується адресною карткою управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської проживання від 15.03.2019 № 17678.

З матеріалів справи вбачається, що дитина має вроджену ваду розвитку ока, що підтверджується відповідними медичними документами: направленням КЗ «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради від 13 лютого 2019 року № 30 та консультативним висновком № 228 від 07.03.2019 року Консультативно-діагностичної поліклініки Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАДИТ».

В судовому засіданні встановлено, що дитина перебуває на вихованні та повному матеріальному утриманні позивача, ОСОБА_1 .

З висновку органу опіки та піклування № 08-1499 від 24.09.2019 року слідує, що мати дитини, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації служби у справах дітей Острозької міської ради вбачається, що за вказаною адресою ОСОБА_2 не проживає. На письмові виклики до служби у справах дітей вона не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила, та на телефонні виклики не відповідала.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, встановлено, що сім`я проживає у двох- кімнатній квартирі, з усіма зручностями, помешкання повністю мебльоване. Малолітня ОСОБА_4 має окрему кімнату, у якій наявне спальне місце, дитячий робочий куточок, який облаштований згідно вікових особливостей дитини. У квартирі створені належні умови для проживання, виховання та розвитку ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки КЗ "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" РОР , ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває.

Відповідно до довідки Центр психічного здоров`я населення Наркологічного відділення, ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 18 вересня 2019 року. Комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_1 .

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Враховуючи вік малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з батьком, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 141, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 141,161 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактичним місцем проживання її батька - ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд Рівненської області в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Рівненського міського суду Н.Г. Кучина