ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/15938/17-ц

провадження № 22ц/818/2125/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_6 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горішній Є.В., Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», представник відповідача - ОСОБА_5 ,

треті особи - Акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горішнього Євгенія Вікторовича, Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про визнання неправомірними дій нотаріуса щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання незаконними та скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 був власником трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира придбана за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року (з додатковими угодами №1 та №2 від 06 березня 2017 року), укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 , а також є предметом іпотечного договору №014/0074/74/84314/1 від 06 березня 2007 року (з договором про внесення змін від 13 березня 2009 року до іпотечного договору), укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Вказав, що у липні 2017 року отримав від банку лист б/н від 11 липня 2017 року з пропозицією врегулювання наявної заборгованості за кредитним договором в розмірі 53 956,61 доларів США та розрахунок заборгованості станом на 27 липня 2017 року із зазначенням, що пропозиція діє до 11 серпня 2017 року.

Зазначив, що 27 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступив права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором Публічному акціонерному товариству «Комерційний індустріальний банк» та у цей же день Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк» відступив права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», який 27 липня 2017 року відступив права вимоги за кредитним договором та 28 липня 2017 року - за іпотечним договором

ОСОБА_4 , що у листопаді 2017 року дізнався про те, що право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , який почав вимагати від нього та його сім?ї звільнити квартиру.

Зазначив, що не отримував жодних повідомлень про відступлення права вимоги за договорами та вимог про необхідність погашення заборгованості.

Вказав, що набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку є неправомірним, оскільки на час реєстрації права власності за ОСОБА_4 було чинним судове рішення за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки від 23 липня 2015 року.

Зазначив, що не отримував від ОСОБА_4 письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання, яка передбачена Законом України «Про іпотеку», отже, реєстрація права власності є незаконною, оскільки факт отримання ним такої вимоги нотаріусом не перевірено.

Вказав, що рішення про реєстрацію права власності прийнято нотаріусом пізніше, ніж внесено до реєстру запис про реєстрацію права власності.

Зазначив, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» і ОСОБА_4 договір відступлення права вимоги є договором факторингу, проте, ОСОБА_4 як фізична особа не може бути фактором, кредитодавцем та іпотекодержателем, та не набув статусу нового кредитора.

Вказав, що банк листом від 11 липня 2017 року запропонував йому врегулювати існуючу заборгованість за кредитним договором в строк до 11 серпня 2017 року, тому договір відступлення права вимоги від 27 липня 2017 року укладено банком в порушення зобов`язань за вказаним листом без необхідної цивільної дієздатності, що є підставою для визнання його та всіх наступних договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором недійсними.

Зазначив, що договори відступлення права вимоги укладено в один день, що свідчить про узгоджені дії сторін цих договорів та позбавило його можливості оскаржити кожний договір окремо.

Вказав, що кінцевим наміром укладення всіх договорів відступлення права вимоги з самого початку було набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, що свідчить про порушення вимог щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначив, що розмір витрат на правову допомогу, заявлений відповідачем, є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами.

Просив визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горішнього Є.В. щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горішнього Є.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37736134 від 24 жовтня 2017 року, на підставі якого за ОСОБА_4 17 жовтня 2017 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсними договори відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладені 27 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк»; між Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест»; між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_4 за №27072017, а також визнати недійсними договори відступлення права вимоги за іпотечним договором, що має похідний характер від основного зобов`язання, укладені 27 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» за реєстровим №15319; між Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» за реєстровим №15321; між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_4 за реєстровим № 15420; стягнути з відповідачів по справі судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому вказав, що укладений між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алькор Інвест» договір відступлення права вимоги є договором факторингу, та ОСОБА_4 як фізична особа не може бути фактором, кредитодавцем, іпотекодержателем, тобто не набув права нового кредитора у зобов`язанні; що ОСОБА_4 придбав право вимоги за договором цесії за ціною майже в три рази нижчою за його номінальну (реальну) вартість, що робить такий договір договором факторингу, укладеним з порушенням вимог щодо його суб`єктного складу, що зумовлює його недійсність; що він не отримував від ОСОБА_4 письмову вимогу про усунення порушень за кредитним та іпотечним договорами та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання; поштове відправлення від ОСОБА_4 згідно фіскального чеку направлено ОСОБА_7 та отримано ОСОБА_8 , а не ОСОБА_6 ; що з оголошення в газеті про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором ОСОБА_4 з вимогою до нього погасити борг не вбачається, коли саме воно було опубліковано; що прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 неправомірне, оскільки ним не перевірено отримання відповідної вимоги боржником; що висновок суду щодо можливості позивача отримувати кореспонденцію за місцем його проживання ґрунтується на припущеннях; що рішення про реєстрацію права власності прийнято нотаріусом пізніше, ніж внесено до реєстру запис про реєстрацію права власності; що договір відступлення права вимоги від 27 липня 2017 року укладено банком в порушення зобов`язань за листом від 11 липня 2017 року, яким запропоновано йому врегулювати існуючу заборгованість за кредитним договором в строк до 11 серпня 2017 року без необхідної цивільної дієздатності, що є підставою для визнання цього договору та всіх наступних договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором недійсними; що всі договори відступлення права вимоги укладено в один день, що свідчить про узгоджені дії сторін цих договорів та позбавило його можливості оскаржити кожний договір окремо; що кінцевим наміром укладення всіх договорів відступлення права вимоги з самого початку було набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, що свідчить про порушення вимог щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

25 березня 2019 року від ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_4 вважав рішення таким, що постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначив, що доводи та вимоги апеляційної скарги висновку суду не спростували, а навпаки, підтвердили його правильність та законність.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не довів, що є підстави для визнання договорів відступлення права вимоги недійсними; що договір відступлення права вимоги на користь ОСОБА_4 є договором факторингу; що не дотримано порядок державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, тому, підстав для задоволення позову не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське БТІ» від 01 грудня 2008 року №21094863 (а. с. 16,17, том 1).

06 березня 2007 року між ОСОБА_6 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/0074/74/84314 з додатковими угодами №1 та №2, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 43 942,00 доларів США, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Кредит надається строком до 06 березня 2027 року (включно) згідно графіку надання кредиту (а. с. 18-20, 25, 26, том 1).

06 березня 2007 року між ОСОБА_6 та банком укладено іпотечний договір №014/0074/74/84314/1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. за № 592, відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у забезпечення виконання іпотекодавцем (позичальником) зобов`язань за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, майнові права на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, будівництво якої не завершено і яка в майбутньому буде власністю іпотекодавця - до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності продовжує бути забезпеченням виконання зобов`язань іпотекодавцем за кредитним договором (а. с. 27-28, том 1).

13 березня 2009 року між ОСОБА_6 та банком укладено договір №1 про внесення змін до іпотечного договору №014/0074/74/84314/1 від 06 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. за № 386, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Згідно пункту 3.1. договору у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.

В такому випадку цей договір вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовстановлюючим документом на предмет іпотеки і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Згідно пункту 5.5. договору відступлення прав за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором. Відступлення прав іпотекодержателем за цим договором здійснюється за правочином про відступлення права, який підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку, якщо така реєстрація була проведена. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором (а. с. 29-30, том 1).

11 липня 2017 року банком надіслано ОСОБА_6 листа, у якому вказано, що станом на день його надіслання загальна прострочена заборгованість за кредитним договором перед банком складає 53 956,61 доларів США, та повідомлено про можливість врегулювання боргу в добровільному порядку до 11 серпня 2017 року. Разом з цим листом надіслано розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року (а. с. 31-33, том 1).

27 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» набув статусу нового кредитора.

У зв`язку з укладенням цього договору 27 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» уклали договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №014/0074/74/84314/1 від 06 березня 2007 року, за яким Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» набув всі права вимоги за іпотечним договором та статусу нового іпотекодержателя (а. с. 167-170, том 1).

27 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набув статусу нового кредитора.

27 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» уклали договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №014/0074/74/84314, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набув всі права вимоги за іпотечним договором та статусу нового іпотекодержателя (а. с. 171-175, том 1).

27 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги №27072017, за яким товариство відступив ОСОБА_4 за плату належні йому права вимоги за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року з додатковими угодами до нього, та ОСОБА_4 набув права та обов`язки кредитора за кредитним договором.

Згідно пункту 3.1. договору вартість прав вимоги за договором становить 508 000,00 грн. (а. с. 176-180, том 1).

З додатку №1 до договору відступлення права вимоги №27072017 від 27 липня 2017 року - розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 27 липня 2017 року заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором від 06 березня 2007 року за кредитом та процентами становить 54 619,73 доларів США, що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 38 819,27 доларів США, що є еквівалентно 1 004 831,37 грн.; за процентами - 15 800,46 доларів США, що є еквівалентно 408 992,70 грн.; а також заборгованість за пенею - 1 263 017,32 грн., за штрафами - 21 920,00 грн. (а. с. 181, том 1).

У зв`язку з укладенням цього договору 28 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, за яким ОСОБА_4 відступлено право вимоги за іпотечним договором №014/0074/74/84314/1 від 06 березня 2007 року разом з усіма змінами, додатками, додатковими угодами до нього, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. за реєстровим номером № 592, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 186-188, том 1).

02 серпня 2017 року ОСОБА_4 направлено на адресу ОСОБА_6 письмову вимогу, якою повідомлено, що йому відступлено право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, на підставі чого він просив протягом 30 днів з дня отримання вимоги погасити заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 698 761,30 грн., а також попереджено боржника, що у разі невиконання вимоги у вказаний строк іпотекодержатель вправі розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. До вимоги додано договір відступлення права вимоги від 28 липня 2017 року та розрахунок заборгованості (а. с. 191, том 1).

Зазначена вимога згідно опису вкладення, інформації з сайту ДП «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення №546 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлена на адресу ОСОБА_6 02 серпня 2017 року та отримана 11 серпня 2017 року (а. с. 192, 193, 195, том 1).

З листа заступника директора ДП «Укрпошта» від 05 лютого 2018 року № 21-П-3105 вбачається, що лист з оголошеною цінністю з рекомендованим повідомленням №546 на адресу ОСОБА_6 згідно документів відділення поштового зв`язку вручений 11 серпня 2017 року особі ОСОБА_8 (а. с.196, том 1).

17 жовтня 2017 року право власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 86,6 кв. м., житловою площею 51,3 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. на підставі договору іпотеки №592 від 06 березня 2007 року; договору №1 про внесення змін до договору іпотеки №386 від 13 березня 2009 року; копії договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №1539 від 27 липня 2017 року; №15321 від 27 липня 2017 року, договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №15420 від 28 липня 2017 року.

Рішення про державну реєстрацію прав №37736134 прийнято 24 жовтня 2017 року.

Зі змісту статей 6, 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 2 статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України).

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III, фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно пункту 11 частини 1 статті 4 вказаного закону факторинг вважається фінансовою послугою.

Разом з тим, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору певне майнове відшкодування замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми чинного цивільного законодавства не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, тому ці договори регулюються загальними положеннями про зобов`язання (Розділ І Книги 5 ЦК України).

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України №6-301цс15 від 06 липня 2015 року.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та передбачає, що відступлення права вимоги є лише наслідком та складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має, ані з боржником, ані з новим кредитором, тобто по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. Водночас, за договором факторингу фактор може отримувати грошові кошти як від клієнта (у вигляді плати за отримане фінансування), так і від боржника (внаслідок виконання боржником грошової вимоги, право якої відступлено), тобто вони розраховуються з фактором, як це передбачено статтею 1084 ЦК України.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Отже, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16, провадження № 12-97гс18).

Як вбачається з пункту 3.1. договору відступлення права вимоги від 27 липня 2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_4 , вартість прав вимоги за договором становила 508 000,00 грн. та відповідно додатку №1 до цього договору станом на 27 липня 2017 року заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором від 06 березня 2007 року за кредитом та процентами становила 54 619,73 доларів США, що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 38 819,27 доларів США, що є еквівалентно 1 004 831,37 грн.; за процентами - 15 800,46 доларів США, що є еквівалентно 408 992,70 грн.; а також заборгованість за пенею - 1 263 017,32 грн., за штрафами - 21 920,00 грн.

Проте, у цьому договорі не зазначено, що ОСОБА_4 отримується від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» якась винагорода, окрім права вимоги, також не зазначено, що різниця між сплаченими ним коштами та розміром вимоги, право на яку він отримав, є платою за надані ним фінансові послуги.

За цим договором одна сторона не фінансувала іншу, а грошова вимога, відступлена первісним кредитором новому кредитору, не може розглядатися як плата за надану послугу. До того ж за договором не надавалося будь-яких пов`язаних з відступленням права вимоги послуг.

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою клієнта за відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого права вимоги.

Згідно положень Цивільного Кодексу України, відступлення права вимоги виступає способом заміни кредитора у зобов`язанні (загальне), а факторинг - є цілісним самостійним видом договору (спеціальне), а тому, за таких обставин, хоча договір про відступлення права вимоги укладено з ОСОБА_4 на платній основі, що не забороняється чинним законодавством України, він не є договором факторингу.

Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Дійсно, кредитодавцем за договором кредиту може бути банк або інша фінансова установа, проте, ОСОБА_4 не є кредитодавцем та не надавав кредит позичальнику, а згідно чинного законодавства заміна кредитора можлива у будь-якому зобов`язанні, крім зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, та випадків, коли заміна кредитора не допускається на підставі договору або закону.

Статтею 516 ЦК України і статтею 24 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, несвоєчасне повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні також не є підставою для визнання правочину щодо заміни кредитора недійсним, а передбачає інші правові наслідки, зокрема, ризик настання несприятливих наслідків для нового кредитора у вигляді виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові.

Посилання ОСОБА_6 щодо того, що договір відступлення права вимоги від 27 липня 2017 року укладено Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в порушення зобов`язань за листом від 11 липня 2017 року, яким запропоновано йому врегулювати існуючу заборгованість за кредитним договором в строк до 11 серпня 2017 року, без необхідної цивільної дієздатності, що є підставою для визнання цього договору та всіх наступних договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором недійсними, є безпідставними, оскільки надіслання такого листа та надання строку для добровільного погашення не обмежує дієздатність та право банку щодо укладення договорів відступлення права вимоги.

Доводи ОСОБА_6 щодо того, що всі договори відступлення права вимоги укладено в один день, що свідчить про узгоджені дії сторін цих договорів та позбавило його можливості оскаржити кожний договір окремо, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки укладення декількох договорів відступлення права вимоги у один день не заборонено вимогами чинного законодавства.

Посилання позивача щодо того, що кінцевим наміром укладення всіх договорів відступлення права вимоги з самого початку було набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, що свідчить про порушення вимог щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є безпідставними, оскільки укладення спірних договорів безпосередньо спрямовано на настання правових наслідків у вигляді набуття новим кредитором права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що виключає фіктивність таких договорів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів безпосереднього порушення його прав і законних інтересів укладенням договорів відступлення права вимоги, оскільки їх укладення не змінює його статусу як боржника за кредитним договором та факту наявності у нього заборгованості за цим договором.

З урахуванням зазначеного слід дійти висновку про відсутність передбачених ЦК України підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Доводи позивача щодо порушення вимог законодавства під час звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки спростовуються наступним.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з приписами статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачено право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 1 статті 2 цього Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 12, 18, 19, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора, у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року (справа № 306/1224/16-ц, провадження № 14-501цс18), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 645/5280/16-ц, провадження № 61-155св17).

Матеріали справи свідчать про те, що 17 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горішнього Є.В. з заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке міститься у іпотечному договорі, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. 06 березня 2007 року №592. Разом із заявою подано докази повідомлення боржника: копію письмової вимоги, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення, квитанцію про оплату цінного листа, газету «Урядовий Кур`єр» №164 від 05 вересня 2017 року, де міститься оголошення про вимогу до іпотекодавця, інформацію про вручення поштового повідомлення, яка розміщена на сайті Укрпошти .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 листопада 2017 року №102411050 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №101374642 від 24 жовтня 2017 року вбачається, що 17 жовтня 2017 року право власності на трьохкімнатну квартиру, загальною площею 86,6 кв. м., житловою площею 51,3 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. на підставі договору іпотеки №592 від 06 березня 2007 року; договору №1 про внесення змін до договору іпотеки №386 від 13 березня 2009 року; копії договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки №1539 від 27 липня 2017 року; №15321 від 27 липня 2017 року, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки №15420 від 28 липня 2017 року.

Рішення про державну реєстрацію прав №37736134 прийнято 24 жовтня 2017 року.

Враховуючи, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_4 надав нотаріусу передбачені Порядком документи та відсутні підстави для відмови у державній реєстрації, передбачені частиною першою статті 24 Закону, слід дійти висновку, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем проведена з додержанням норм чинного законодавства.

Посилання позивача щодо того, що рішення про реєстрацію права власності прийнято нотаріусом пізніше, ніж внесено до реєстру запис про реєстрацію права власності, зазначеного висновку не спростовує, оскільки на час звернення іпотекодержателя з заявою про реєстрацію права власності дії нотаріуса як державного реєстратора щодо проведення такої реєстрації на підставі застереження в іпотечному договорі відповідали вимогам закону.

Посилання ОСОБА_6 щодо порушення порядку державної реєстрації права власності у зв`язку з неотриманням ним вимоги про усунення порушення спростовуються наступним.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 3.1. договору іпотеки передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2017 року ОСОБА_4 направлено на адресу ОСОБА_6 письмову вимогу, якою повідомлено, що йому відступлено право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, на підставі чого він просив протягом 30 днів з дня отримання вимоги погасити заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 698 761,30 грн., а також попереджено боржника, що у разі невиконання вимоги у вказаний строк іпотекодержатель вправі розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. До вимоги додано договір відступлення права вимоги від 28 липня 2017 року та розрахунок заборгованості (а. с. 191, том 1).

Зазначена вимога згідно опису вкладення, інформації з сайту ДП «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення №546 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлена на адресу ОСОБА_6 02 серпня 2017 року та отримана 11 серпня 2017 року (а. с. 192, 193, 195, том 1).

З листа заступника директора ДП «Укрпошта» від 05 лютого 2018 року № 21-П-3105 вбачається, що лист з оголошеною цінністю з рекомендованим повідомленням №546 на адресу ОСОБА_6 згідно документів відділення поштового зв`язку вручений 11 серпня 2017 року особі ОСОБА_8 (а. с.196, том 1).

Згідно пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

З огляду на це безпідставними є доводи позивача щодо того, що він не отримував від ОСОБА_4 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки зазначена вимога направлена за адресою його місця проживання та отримана уповноваженою особою, що проставила свій підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Посилання ОСОБА_6 щодо того, що з оголошення в газеті про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором ОСОБА_4 з вимогою до нього погасити борг не вбачається, коли саме воно було опубліковано, також не можуть бути взяті до уваги за умови отримання засобами поштового зв`язку вимоги, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, оскільки 11 серпня 2017 року боржником отримано повідомлення іпотекодержателя про намір звернути стягнення на предмет іпотеки та не вчинено дій щодо погашення заборгованості, а ОСОБА_4 надано нотаріусу для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, слід дійти висновку про те, що вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку під час реєстрації права власності не порушено.

Посилання ОСОБА_6 щодо того, що набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку є неправомірним, оскільки на час реєстрації права власності за ОСОБА_4 було чинним судове рішення за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки від 23 липня 2015 року, є необґрунтованими.

Дійсно, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року, у якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2016 року виправлено описку, по справі №643/8567/15-ц звернуто стягнення за іпотечним договором від 06 березня 2007 року на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 в сумі 45 194, 67 доларів США шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження, на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, за початковою ціною не ніжчою ніж 90% вартості предмету іпотеки, визначеної шляхом його оцінки.

Рішення набрало законної сили та є чинним, однак, відомостей щодо його примусового виконання матеріали справи не містять.

З додатку №3 до договору відступлення прав вимоги №27072017 від 27 липня 2017 року - звіту про проведену роботу по стягненню заборгованості вбачається, що ОСОБА_4 як новий кредитор повідомлений про рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2015 року, у якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2016 року виправлено описку, щодо звернення стягнення на майно позичальника шляхом продажу його через прилюдні торги за кредитним договором №014/0074/74/84314 від 06 березня 2007 року, яке є чинним (а. с. 183, том 1).

Проте, існування зазначеного судового рішення за умови його невиконання не перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить новому іпотекодержателю, на користь якого відступлено право вимоги.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не спростувала висновку суду.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.