Справа № 428/5691/19
Провадження №2-о/428/483/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Чумак Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьк Луганської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території Україні, заінтересована особа Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території Україні, заінтересована особа Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Суходільськ Луганської області, Україна, її дочка ОСОБА_2 народила доньку, що підтверджується лікарським свідоцтвом про народження. Вона звернулася до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо реєстрації народження дитини, але їй було відмовлено у зв`язку із тим, що лікарське свідоцтво про народження дитини видані на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту народження необхідно для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження дитини.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

В судове засідання представник заінтересованої особи Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Частиною першою ст. 144 СК України передбачено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх спілкування.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Згідно з копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Суходільськ Луганської області, не зареєстрована на території України.

Згідно із копією медичного свідоцтва про народження №34 , виданого 05.02.2019 року медичною установою самопроголошеної «Луганської народної республіки», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 12-35 год. 31 січня 2019 року народила у м. Суходільську дівчинку. Вказаний документ складений на бланку Медична документація Форми первинної облікової документації № 103/у, затвердженого наказом «Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки» 28.08.2015 року №591 та підписаний лікарем.

Згідно з листом Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 14.05.2019 року № 1192/18.19-31 заявнику ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації народження дитини на підставі пред`явлених нею документів.

Суд враховує, що місто Суходільськ Луганської області станом на час розгляду цієї справи знаходиться на тимчасово окупованій території України і у відповідності до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт народження дитини її донькою у встановленому законом порядку за місцем народження дитини.

У зв`язку із викладеним, відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану не може зареєструвати факт народження дитини, адже медичний факт народження зафіксований на тимчасово окупованій території України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником в обґрунтування своїх вимог щодо факту народження дитини є достовірними, а також підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за необхідне вказати у резолютивній частині рішення дані про дату і місце народження особи, а також про матір особи. При цьому дані про матір визначаються судом на підставі медичних документів про народження дитини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 не перебуває у зареєстрованому шлюбі, а тому судом дані про батька не визначаються, так як у суду відсутні будь-які належні документальні медичні докази щодо визначення батька дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315-319, 354, 430, Перехідними положеннями ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитини жіночої статі, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Суходільськ Луганської області, Україна.

Допустити негайне виконання рішення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. І. Кордюкова