Справа № 635/7505/18
Провадження № 2/635/689/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2019 року смт. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Токарєвої Н.М.,
секретар судового засідання - Кондратенко Л.І.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1,
позивач: ОСОБА_2,
відповідач: ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, які належать їм на праві власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що позивач ОСОБА_1 та її батько - позивач ОСОБА_2 є власниками житлових будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 31.03.2015 р. колишній чоловік позивача ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у будинку з 25.10.2003 року, але фактично не проживає в ньому з 05.10.2015 року і по теперішній час. Позивачі звертались до відповідача з проханням добровільно знятись з реєстрації у будинку, але відповідач відмовився.
Відповідач не є членом сім'ї позивача, за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, а отже, позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом.
На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом було зроблено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській області щодо відповідача.
30 жовтня 2018 року з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області направлена відповідь, яка була отримана судом 06 листопада 2018 року щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно якої останній зареєстрований за адресою, вказаною у позовній заяві.
Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 20 листопада 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 18 січня 2019 року.
Заперечення на позовну заяву від відповідачів у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило.
Позивачі у судове засідання не з'явились, надали до суду заяви про слухання справи за відсутності позивачів, позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, також, у разі неявки відповідача просять ухвалити заочне рішення по справі.
Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином рекомендованою кореспонденцією.
Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно рішення Харківського районного суду 31 березня 2015 року. Вказаний факт підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39020694 та № 44444990.
Рішенням Харківського районного суду від 21.12.2015 року шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, розірвано.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4, позивач 08 липня 2017 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно копії домової книги, у вказаному будинку окрім власників з 28.01.2003 року зареєстрований також відповідач - ОСОБА_3.

Згідно акту депутата Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 20.06.2018 р., за даною адресою зареєстрований з 25.10.2003 року, але не проживає з жовтня 2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - колишній чоловік ОСОБА_1 Даний факт підтверджують сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 71, 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї, жиле приміщення зберігається за ними на протязі 6 місяців.

У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідачі не є членами родини позивача, участі в утриманні квартири не приймають, їх реєстрація перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися своїми права власника будинку.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивачі правомірно набули у власність житловий будинок, а відповідач зареєстрований, але не проживає в будинку та не веде з власниками житла спільне господарство, не є членом сім'ї позивача, договір найму житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням зазначеного будинку і позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати з приводу сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачів.

Керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 шляхом позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, права користування домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 352,40грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 352,40грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3;

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, НОМЕР_3, виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 15.01.1997, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3; Відповідач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3.

Суддя Н.М. Токарєва