ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5437/19 Справа № 186/1207/16 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Каратаєвої Л.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міськрайонного суду Дніпропетровської від 17 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди (індексу інфляції) та процентів від простроченої суми, мотивуючи його тим, що на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року було видано виконавчий лист та 30 березня 2010 року відкрито виконавче провадження.

Зазначав, що грошові кошти в розмірі 752 грн. 24 коп. були стягнені лише у вересні 2013 року та перераховані на повернення боргу, який повинен був сплачений ще в грудні 2007 року.

Вказував, що залишок боргу станом на 01 жовтня 2013 року становить 8.409 грн.87 коп.

Посилаючись на те, що у відповідності до вимог договору позики було передбачено сплату 10% від простроченої суми та індекс інфляції за весь період прострочення, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 . інфляційні збитки за період з грудня 2007 року по серпень 2013 року в розмірі 519 грн.50 коп. та десять процентів річних від простроченої суми у розмірі 840 грн.99 коп., а всього стягнути 1.360 грн.49 коп.

Рішенням Першотравенського міськрайонного суду Дніпропетровської від 17 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що з нього вже були стягнуті суми, про які просить ОСОБА_2 , та зауважував на тому, що ніхто не може бути двічі притягненим до відповідальності за одне й теж саме правопорушення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 20 жовтня 2007 року між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 15.000 грн зі строком повернення до 20 грудня 2007 року.

У пункті 6 договору зазначено, що у випадку несвоєчасного повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 10% від простроченої суми.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 15.000 грн. боргу за договором позики від 20 жовтня 2007 року та 375 грн. судових витрат.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції від 30 березня 2010 року №18323027 відкрито виконавче провадження про стягнення зазначених коштів.

28 серпня 2015 року з боржника були стягнуті грошові кошти в розмірі 752 грн.24 коп.

Станом на 01 листопада 2013 року заборгованість ОСОБА_1 становить 8.409 грн.87 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Колегія судді погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч.ч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Вказане узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14цс18), від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

З аналізу даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що суди різних інстанцій неодноразово розглядали пред`явлені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 позови про стягнення інфляційних втрат та 10 процентів від простроченої суми у зв`язку з неповерненням боргу за договором позики, укладеним між сторонами 20 жовтня 2007 року, за різні періоди, які позивач визначав, виходячи із вчинення відповідачем дій, спрямованих на погашення заборгованості.

Так, судовими рішеннями у справах №186/162/13, №186/922/14-ц, №186/999/14-ц, №186/944/15-ц, №186/754/16-ц встановлено, що укладаючи 20 жовтня 2007 року договір позики, сторони погодили стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання та встановили інший розмір процентів, ніж передбачений частиною другою статті 625 ЦК України, а саме - 10% замість 3%.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що грошові кошти, які повинні були бути повернуті у грудні 2007 року, повертаються частками по теперішній час.

Доводи апеляційної скарги про те, що ніхто не може бути притягненим до відповідальності за одне й те саме правопорушення, не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки численними рішеннями грошові кошти за 625 статтею стягуються за різний період виходячи з повернутої частини боргу.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міськрайонного суду Дніпропетровської від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Каратаєва Л.О.