ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8048/18

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/480/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Лакізи Г.П.,

секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 січня 2019 року, ухвалене в складі судді Требух Н.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у м.Чернігові ради,

дата складання повного тексту: 18 січня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з даної квартири та зняття їх з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 09 червня 2006 року набула право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

20 червня 2013 року ОСОБА_4 без відома позивача та її особистої участі, всупереч законодавству України, в нотаріальній конторі приватного нотаріуса Завалієва А.А. оформила довіреність, якою нібито позивач уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_5 представляти її інтереси з питань продажу, обміну або здачі в оренду належної їй квартири за ціною та на умовах на свій розсуд та отримати кошти в будь-якій валюті.

В подальшому відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2013 року квартира була продана ОСОБА_6 , а на підставі Договору дарування від 26 липня 2013 року ОСОБА_6 подарувала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсними довіреність від 20 червня 2013 року, договір купівлі-продажу квартири від 25 липня 2013 року та витребувано від ОСОБА_1 на користь позивача спірну квартиру.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 квітня 2017 року також задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Красногор О.В. про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності та зобов`язання вчинити певні дії, скасовано рішення приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на спірну квартиру, скасовані записи про право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на спірну квартиру, зобов`язано приватного нотаріуса поновити запис про право власності позивача на спірну квартиру. Судове рішення приватним нотаріусом ОСОБА_7 . виконано, право власності на квартиру поновлено за ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 засуджена вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 липня 2017 року за ч.3 ст.190 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч.4 ст.358 КК України на 4 місяці арешту, та звільнена від призначеного покарання за ч.4 ст.358 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку від 24 листопада 2017 року, зазначено, що станом на листопад 2017 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 та в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач 17 липня 2018 року зареєструвала своє місце проживання у спірній квартири, однак не має доступу до приміщення квартири, так як відповідач змінила замки у вхідних дверях та ключі не передає, з квартири виселятися добровільно відмовляється, тому позивач просить поновити порушене право.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_3 , усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем власністю, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 В задоволенні вимог щодо зняття з реєстрації місця проживання відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула із володіння позивача ОСОБА_3 поза її волею, внаслідок злочинних дій; відповідачі, які не є членами сім`ї ОСОБА_3 , добровільно виселитися відмовляються, чим створюють позивачу перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відмовляючи у задоволенні позову в частині зняття відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в спірній квартирі, суд виходив з вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», згідно якого рішення суду про виселення є достатньою правовою підставою для зняття їх з реєстрації при зверненні зацікавленої особи до відповідних органів в передбаченому законом порядку.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення положенням процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час вирішення даної справи суд першої інстанції мав би виходити з того, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло, що випливає з прямої норми ст.47 Конституції України, а також з положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», яким гарантовано право дитини на житло.

ОСОБА_1 звертає увагу суду, що добросовісність набуття нею права власності на спірну квартиру встановлена судовим рішенням у цивільній справі №750/5648/15-ц, яке набрало законної сили, попри цю встановлену обставину, оскаржуваним рішенням суду її з малолітньою дитиною виселили із займаного житлового приміщення, право власності на яке було набуто добросовісно, без надання іншого жилого приміщення.

На думку відповідача, судом при розгляді справи мало бути застосовано висновок Великої палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року при розгляді справи №753/12729/15-ц де зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення, в тому числі і за негаторним позовом має відбуватися у відповідності до ст.109 ЖК УРСР, зокрема не можуть бути задоволені вимоги про виселення з квартири, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, без надання іншого житлового приміщення.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що спірна квартира була придбана її матір`ю за власні кошти у доньки позивачки ОСОБА_8 ОСОБА_4 , яка була засуджена вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2017 року за ч.3 ст.190 КК України до 6 років позбавлення волі, при цьому засуджена не відшкодувала завдану майнову шкоду, а також відсутнє рішення суду про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Також ОСОБА_1 звертає увагу, на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у праві на участь в судових засіданнях, адже судом проведені засідання без належного повідомлення відповідача про розгляд справи і не з`ясовано той факт, що договір з адвокатом Кашубою М.О. від 30 листопада 2018 року був розірваний за згодою сторін 19 грудня 2018 року, а отже з цього моменту адвокат не мав повноважень на здійснення представництва відповідача та її малолітньої доньки в суді.

У наданий судом строк позивач відзив на апеляційну скаргу не подала. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 09 червня 2006 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування квартири (а.с.9).

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відповідним Витягом (а.с.10) та відновлено 25 липня 2013 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.11).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2016 року по справі №750/5648/15-ц визнано недійсною довіреність від 20 червня 2013 року, укладену від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстровану в реєстрі за №2527; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 липня 2013 року укладеного між ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_6 посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрований в реєстрі за №2547; витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-21). Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01 червня 2016 року (а.с.22-25) та набуло чинності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2017 року у справі №750/9153/16-ц скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4331584, від 25 липня 2013 року, час реєстрації 12:53:54, щодо реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2547; скасовано запис про право власності за номером 1818471, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25 липня 2013 року о 12:53:08 годині приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., щодо реєстрації права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, форма власності: приватна; розмір частки 1/1; скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 4377199 від 26 липня 2013 року час реєстрації 12:08:30, щодо реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, згідно договору дарування квартири від 26 липня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2578; скасовано запис про право власності за номером 1838179, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 липня 2013 року о 12:07:39 годині приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., щодо реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, форма власності: приватна, розмір частки: 1/1; зобов`язано приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. внести записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , поновлено запис про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.26-32).

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2017 року ОСОБА_4 визнано винуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.190 КК України, ч.4 ст.358 КК України (в редакції Закону України від 07 квітня 2011 року) та призначено їй покарання: - за ч.3 ст.190 КК України у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі; - за ч.4 ст. 358 КК України (в редакції Закону України від 07 квітня 2011 року) у вигляді 4 (чотирьох) місяців арешту. Звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання за ч.4 ст. 358 КК України (в редакції Закону України від 07 квітня 2011 року) на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Початок строку відбуття покарання призначеного ОСОБА_4 обчислювати з дня звернення вироку до виконання. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 2336 грн. 28 коп. процесуальних витрат на залучення експертів. Речові докази: оригінал довіреності № ВТІ 124397 від 20 червня 2013 року, копію паспорта громадянки України ОСОБА_3 , витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (оригінал), диск із копією аудіозапису судових засідань у справі за позовом ОСОБА_3 , оригінали матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 9 АДРЕСА_5 , оригінали матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_4 9 АДРЕСА_5 , які зберігаються в матеріалах кримінального провадження вирішено зберігати в матеріалах кримінального провадження (а.с.37-39). Даний вирок залишений без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року (а.с.40-42).

Згідно довідки, станом на 22 листопада 2017 року в квартирі ОСОБА_3 також зареєстрована з 14 грудня 2013 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43), що також підтверджується довідкою від 01 серпня 2018 року (а.с.44).

Також вбачається, що ОСОБА_3 зверталась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання втратившою право на житло та що постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2018 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2018 року, у задоволенні позову відмовлено. Судом апеляційної інстанції зазначено, що ОСОБА_3 обрала невірний спосіб захисту, адже належним способом усунення перешкод у користуванні власністю щодо осіб, які проживають у житловому приміщенні, є їх виселення, а не визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Наслідком виселення є також зняття осіб з реєстрації місця проживання (а.с.45-47).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Оцінюючи судові рішення в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_3 поза її волею, внаслідок злочинних дій, проте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно виселятися відмовляються, чим створюю позивачу перешкоди у вільному володіння своєю власністю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що, що під час вирішення даної справи суд першої інстанції мав би виходити з того, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні норм права, що регламентують дане питання. Положення ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» щодо житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла не стосуються даного випадку в силу положень законодавства про наслідки недійсного правочину.

Доводи ОСОБА_1 , що добросовісність набуття нею права власності на спірну квартиру встановлена судовим рішенням у цивільній справі №750/5648/15-ц, яке набрало законної сили, та що попри цю встановлену обставину, оскаржуваним рішенням суду її та її малолітню дитину виселили із займаного житлового приміщення, не приймаються судом до уваги, оскільки також гуртуються на невірному тлумаченні відповідачем норм права, адже в даному випадку суд розглядає вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю - квартирою, а не повернення майна від добросовісного набувача. Дані вимоги були розглянуті при розгляді справи №750/5648/15-ц і не потребують додаткового дослідження. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право ОСОБА_3 встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили.

На думку відповідача, судом при розгляді справи мав бути застосований висновок Великої палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року висловлений при розгляді справи №753/12729/15-ц, де зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення, в тому числі і за негаторним позовом має відбуватися у відповідності до ст.109 ЖК УРСР, зокрема не можуть бути задоволені вимоги про виселення з квартири, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, без надання іншого житлового приміщення.

Однак, вказаний правовий висновок стосується застосування законодавчих обмежень, направлених на захист прав громадян України щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою та не може бути застосований до даних правовідносин.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що спірна квартира була придбана її матір`ю за власні кошти у доньки позивачки ОСОБА_8 ОСОБА_4 , яка була засуджена вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2017 року за ч.3 ст.190 КК України до 6 років позбавлення волі, при цьому засуджена не відшкодувала завдану майнову шкоду, а також відсутнє рішення суду про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди. Проте, апелянтом не надано доказів звернення до суду з такими вимогами та, крім того, потерпіла сторона не втратила права у належний спосіб вимагати відшкодування завданої злочином шкоди.

Також ОСОБА_1 звертає увагу, на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у праві на участь в судових засіданнях, адже судом першої інстанції проведені засідання без належного повідомлення відповідача про розгляд справи і не з`ясовано той факт, що договір з адвокатом Кашубою М.О. від 30 листопада 2018 року був розірваний за згодою сторін 19 грудня 2018 року, а отже з цього моменту адвокат не мав повноважень на здійснення представництва відповідача та її малолітньої доньки в суді.

Зважаючи, що угода від 19 грудня 2018 року про розірвання договору про надання юридичних послуг (а.с.168) була додана відповідачкою до апеляційної скарги від 25.02.2019 року, у суду були відсутні підстави вважати адвоката Кашубу М.О. неналежним представником. Вказане також підтверджується розпискою про час і місце судового розгляду, підписаною ОСОБА_10 20.12.2018 року (а.с.140).

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Судді: