ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року

м.Харків

справа № 642/5332/18

провадження № 22-ц/818/2854/19

Харківській апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Бурлаки І.В.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи -

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача -Нагорного Є .Ф.

представника третьої особи - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №25» Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_4 про скасування наказу, зобов`язання видати наказ про звільнення, зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року, ухвалене суддею - Бородіною О.В. в залі суду в м. Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради (далі КНП «Міська поліклініка № 25»),третя особа: ОСОБА_4 про зобов`язання видати наказ про звільнення, внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку.

Позивач посилалась на ті обставини, що наказом № 84 -к від 05 серпня 2002 року вона була прийнята на роботу на посаду лікаря - інтерна до комунальної установи охорони здоров`я «Міська клінічна лікарня № 11» (далі КУОЗ «Міська клінічна лікарня № 11»).

Наказом № 76 к від 01 серпня 2003 року її було переведено на посаду дільничного лікаря - терапевта терапевтичного відділення поліклініки.

29 жовтня 2002 року у неї народилась перша дитина, а 12 жовтня 2010 року друга дитина, у зв`язку з чим з 2003 року вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною.

Із лютого 2017 року по час звернення до суду позивач знаходиться на лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з онкологічним захворюванням.

У липні 2017 року вона звернулась до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

16 березня 2018 року відповідач письмово повідомив позивача, що правові підстави для звільнення її за власним бажанням відсутні, оскільки вона підлягає звільненню на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

16 березня 2018 року відповідач на її адресу надіслав трудову книжку без будь - яких записів про звільнення.

Отже, на час звернення до суду вона знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, який є правонаступником КУОЗ «Міська клінічна лікарня № 11».

У зв`язку з чим, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 04 грудня 2018 року просила суд скасувати наказ № 152-к від 17 листопада 2006 року «Міської клінічної лікарні № 11», зобов`язати КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради видати наказ, яким звільнити ОСОБА_3 із 06 березня 2018 року з посади дільничного лікаря - терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, зобов`язати КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради внести запис в трудову книжку ОСОБА_3 про звільнення з 06 березня 2018 року з посади дільничного лікаря - терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та стягнути з КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради на її користь середній заробіток за період із 06 листопада 2006 року по день ухвалення рішення у справі.

Представниками відповідача та третьої особи головного лікаря КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради - ОСОБА_4 та ОСОБА_4 були надані відзиви на позовну заяву та заперечення, в яких вони зазначали, що проти задоволення позову заперечують, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_3 працювала у КУОЗ «Міська клінічна лікарня № 11» упродовж 10 місяців, за цей час вона отримала заробітну плату та всі виплати відповідно до діючого законодавства.

З 2003 року ОСОБА_3 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною відповідно до наказу № 76а-к від 01 серпня 2003 року.

В подальшому ОСОБА_3 перебувала у відпустках без збереження заробітної плати та догляду за дитиною до 6 років, яка потребує домашнього догляду відповідно до наказів № 136-к від 05 листопада 2005 року та № 50-к від 10 травня 2006 року.

ОСОБА_3 повинна була приступити до роботи 06 листопада 2006 року.

Проте, ОСОБА_3 до роботи не приступила, про що свідчить наказ № 152-к від 17 листопада 2006 року, яким зафіксований цей факт.

Отже, трудові відносини між позивачем та КУОЗ «Міська клінічна поліклініка № 11» були припинені 06 листопада 2006 року, заяви про звільнення її з посади за власним бажанням до них не надходило, у зв`язку з чим правові підстави для звільнення позивача по ст. 38 КЗпП України та виплату заробітної плати відсутні.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_4 про скасування наказу, зобов`язання видати наказ про звільнення, зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги до КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач здійснила прогул у зв`язку з чим підлягає звільненню за порушення норм трудового законодавства не можуть бути визнані правильними, оскільки прийняття такого рішення належить до компетенції відповідача, а не суду.

Не відповідають вимогам ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) і висновки суду першої інстанції відносно того, що в заяві позивача не наведено мотивів звільнення.

Стаття 38 КЗпП України не містить підстав для відмови працівнику у звільненні з роботи за власним бажанням.

Посилання суду першої інстанції на статтю 21 КЗпП України не є правильним, оскільки зазначена норма закону дані правовідносини не регулює.

Посилання суду першої інстанції на факт знаходження трудової книжки у позивача також не може бути визнано правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції виходив лише з формальних підстав, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню.

Головним лікарем КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради як відповідачем та третьою особою були подані відзиви на апеляційну скаргу, в яких вона просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на ті обставини, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків, викладених в судовому рішенні, не спростовують.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримував апеляційну скаргу.

Представники КНП «Міська поліклініка 25» Харківської міської ради - Нагорний Є.Ф. та ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради суд першої інстанції виходив із того, що позивач з заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 06 березня 2018 року не зверталась у передбаченому законом порядку, у зв`язку з чим правові підставі покладення на відповідача такого обов`язку відсутні.

Позивач без поважних причин з 06 листопада 2006 року не виконувала своїх обов`язків, у зв`язку з чим підлягає звільненню за прогули.

Наказом № 152-к від 17 листопада 2006 року був зафіксований факт невиходу ОСОБА_3 на роботу після відпустки, рішення про її звільнення було прийнято у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування цього наказу.

Оскільки з 06 листопада 2006 року позивач не працювала, то правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати по день ухвалення судового рішення відсутні.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 відповідно до наказу № 84-к від 05 серпня 2002 року була прийнята на посаду лікаря - інтерна для проходження інтернатури з терапії до КУОЗ «Міська клінічна лікарня № 11» (а.с. 18).

Наказом № 76-к від 01 серпня 2003 року ОСОБА_3 була переведена на посаду дільничного лікаря - терапевта ПІ ТВ терапевтичного відділення (амб. Основа) з 01 серпня 2003 року за вакансією у зв`язку з закінченням інтернатури (а.с. 71).

Наказом № 76а-к від 01 серпня 2003 року ОСОБА_3 була надана частково сплачувана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років з 01 серпня 2003 року по 29 жовтня 2005 року (а.с. 72).

Наказом № 136 - к від 05 листопада 2005 року ОСОБА_3 була надана відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 31 жовтня 2005 року по 04 листопада 2005 року та по догляду за дитиною, яка потребує домашнього нагляду, з 05 листопада 2005 року по 05 травня 2006 року (а.с. 73).

Наказом № 50 -к від 10 травня 2006 року ОСОБА_3 була надана відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка потребує домашнього нагляду, з 06 травня 2006 року по 05 листопада 2006 року (а.с. 75).

До роботи ОСОБА_3 повинна була приступити 06 листопада 2006 року, але вона на роботі не з`явилась, про причини цього адміністрацію не повідомила.

Наказом № 152-к від 17 листопада 2006 року був зафіксований факт невиходу ОСОБА_3 на роботу з 06 листопада 2006 року (а.с. 74).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що правові підстави для скасування цього наказу відсутні, оскільки зазначеним наказом встановлений саме факт відсутності ОСОБА_3 за місцем її роботи з зазначеного часу.

В позовній заяві та в інших письмових поясненнях ОСОБА_3 не заперечувала того факту, що з 06 листопада 2006 року вона не приступила до виконання службових обов`язків та перешкод у цьому відповідач їй не чинив (а.с. 4-8, 89-93, 131-136).

Згідно акту головного лікаря КЗОЗ «Харківської міської лікарні № 11» від 25 вересня 2013 року та переліку трудових книжок, трудова книжка ОСОБА_3 знаходилась у поліклініці (а.с. 68-69).

06 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до головного лікаря КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради із заявою про звільнення її з посади за згодою сторін з 06 березня 2018 року, виплату заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки за період з 2003 року по 2017 рік (а.с. 56).

Із матеріалів справи вбачається, що ця заява надійшла до КНП «Міська поліклініка № 25» 12 березня 2018 року (а.с. 56).

Отже,звільнення ОСОБА_3 за згодою сторін з 06 березня 2018 року було неможливим.

Крім того, відповідачі заперечували проти сплати заробітної плати за вказаний період, оскільки ОСОБА_3 не працювала.

Згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Отже, судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_3 заяви про звільнення її з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України до адміністрації КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради не подавала.

Що стосується її заяви про звільнення за згодою сторін, то суду при розгляді справи не було надано належних та допустимих доказів, що сторони дійшли згоди щодо звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі ст. 36 КЗпП України та сплати їй середнього заробітку за період з 2003 року по 2017 рік.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо покладення обов`язку на КНП «Міська поліклініка № 25» Харківської міської ради видати наказ, яким звільнити ОСОБА_3 з посади дільничного лікаря - терапевта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 06 березня 2018 року відсутні, оскільки ОСОБА_3 з такою заявою до адміністрації поліклініки не зверталась.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в мотивувальній частині рішення відносно того, що ОСОБА_3 підлягає звільненню за прогул, оскільки вирішення цього питання не відноситься до компетенції суду.

Відповідач рішення про звільнення ОСОБА_3 з роботи з будь - яких правових підстав не приймав.

Крім того, колегія суддів вважає неправильним посилання суду першої інстанції на факт відсутності в поліклініці трудової книжки, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог в вищезазначеній частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що є правові підставі для зміни мотивувальної частини рішення відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України.

Що стосується рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку, то колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в цій частині.

Оскільки наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи не видавався, то відсутні правові підстави для внесення будь - яких записів до трудової книжки позивача.

Зібрані у справі докази, як зазначалось раніше, безспірно свідчать про те, що з 06 листопада 2006 року і до теперішнього часу позивач не працює, перешкод у виконанні обов`язків лікаря - терапевта їй не чинилось, у зв`язку з чим підстав для стягнення середнього заробітку за цей час немає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні, а апеляційна скарга в цій частині задоволенню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі та скасування рішення суду відсутні.

Наявність зазначених судових рішень не перешкоджає ОСОБА_3 звертатися до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України, суд відносить за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року -змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.В. Бурлака

С.С. Кругова