ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 638/17994/17

провадження № 22-ц/818/2298/19

27 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року в складі судді Семіряд І.В.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної компенсації по оплаті комунальних послуг.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року, встановлено факт її проживання з ОСОБА_1 з 1997 року по 2014 рік, за нею визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0866 га цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою. Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано в установленому законом порядку.

З жовтня відповідач в указаному житлі не проживає та оплату комунальних послуг не проводить.

З листопада 2014 року позивачем було сплачено 23 915 грн. 71 коп., із яких: за вивіз твердих побутових відходів - 1 536 грн. 00 коп.; за спожитий природний газ - 13 269 грн. 28 коп.; за водопостачання та водовідведення - 4 954 грн. 68 коп.; за електроенергію - 2 000 грн. 00 коп.; податок на земельну ділянку - 276 грн. 21 коп. за 2016 рік, 284 грн. 50 коп. - за 2018 рік.

Крім того, вона придбала та встановила в будинку газовий двоконтурний котел «Rinnai» gaz 6000 w, вартістю 24 960 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною від 31 липня 2018 року № 22 та гарантійним талоном.

Вважала, що оскільки платежі сплачені виключно нею, вона має право на стягнення 50% цих платежів з відповідача, як особи, яка є власником Ѕ частини даної нерухомості, зареєстрована в будинку, однак не приймає участі в оплаті комунальних платежів, в утриманні та збереженні спільного майна.

16 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що з листопада 2014 року фактичні шлюбні відносини було припинено, у зв`язку з чим він не проживає в будинку АДРЕСА_1 та не користується комунальними послугами. В указаному житлі, окрім сторін, зареєстрована їх спільна дитина ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 - син позивача від іншого шлюбу. Окрім цього, 29 вересня 2016 року ОСОБА_3 без його згоди та відома домоволодіння АДРЕСА_1 передала в оренду на сім місяців зі сплатою орендарями орендної плати та комунальних послуг.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 743 грн. 63 коп., сплачених за житлово-комунальні послуги, та 198 грн. 40 коп. судового збору. В задоволені позову в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на регресне стягнення з солідарного боржника половини сплаченої ним суми за спожитий природний газ та податок на земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не споживав послуг з вивозу твердих побутових відходів і з водопостачання та водовідведення, факт користування електроенергією на суму 2 000 грн. 00 коп. не доведено, а придбання газового двоконтурного котла «Rinnai» gaz 6000 w, вартістю 24 960 грн. 00 коп., не підтверджено належними та допустимим доказами.

27 лютого 2019 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову та стягнення земельного податку в сумі 1 108 грн. 99 коп., в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов не доведено належними та допустимими доказами. Зазначає, що судом не встановлено, яка доля газу витрачена саме на опалення будинку (його схоронність), а вказане в рішенні використання природного газу пов`язане лише з необхідністю забезпечення побутових потреб тих осіб, які проживають в будинку (готування їжі та використання гарячої води). Детального розрахунку своїх потреб на оплату природного газу, пов`язане саме з опаленням будинку, позивач не надала, а із змісту наданих ОСОБА_3 квитанцій не вбачається такого розподілу. Висновок суду про те, що споживання природного газу забезпечує схоронність житлового будинку в рішенні не обгрунтовано.

Зазначає, що ОСОБА_3 отримала неправомірну вигоду від оренди спірного домоволодіння та половину отриманих коштів від оренди, з урахуванням комунальних послуг, йому не віддала. За даним фактом здійснюється досудове розслідування, під час проведення якого було встановлено, що комунальні послуги сплачувались орендарями, а не позивачем. Крім того, ОСОБА_3 продовжує пропонувати їх спільний житловий будинок для передачі в оренду, про що ОСОБА_1 стало відомо з відкритих джерел в мережі Інтернет. На даний час відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спільним майном, оскільки позивач змінила вхідні замки і потрапити до домоволодіння він не має фізичної можливості.

19 квітня 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року, встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 1997 року по 2014 рік, за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0866 га цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою. Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 28 грудня 2015 року - щодо домоволодіння (номер запису про право власності 12881198, індексний номер 27742017 від 04 січня 201 6 року), 16 лютого 2016 року - щодо земельної ділянки (номер запису про право власності 13336168, реєстраційний номер 01).

Після припинення шлюбних відносин позивач разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилась проживати в будинку АДРЕСА_1 .

За період з листопада 2014 року по 24 листопада 21017 року ОСОБА_3 сплатила за спожитий природний газ 13 269 грн. 28 коп., що підтверджується відповідними квитанціями та ОСОБА_1 не заперечується.

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і надалі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (стаття 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес).

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_3 , оплативши витрати по сплаті за спожитий природний газ в розмірі 13 269 грн. 28 коп., які обчислені з урахуванням зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, тобто і на відповідача, виконала солідарний обов`язок за ОСОБА_1 , який є співвласником спірного домоволодіння та зареєстрований в ньому, має право вимагати стягнення половини вартості цих витрат, понесених нею на утримання майна на підставі статті 544 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено, яка доля газу витрачена саме на опалення будинку (його схоронність), а вказане в рішенні використання природного газу пов`язане лише з необхідністю забезпечення побутових потреб тих осіб, які проживають в будинку (готування їжі та використання гарячої води), є безпідставними. ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 та зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги на підставі статей 322, 360 ЦК України та пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Посилання в апеляційній скарзі на фактичне непроживання в указаному домоволодінні не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Доказів відповідного документального оформлення щодо фактичного непроживання відповідача в будинку АДРЕСА_1 Харкові матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Доводи щодо отримання ОСОБА_3 неправомірної вигоди від оренди спірного домоволодіння на висновок суду щодо стягнення 50% платежів за спожитий природний газ не впливають, оскільки ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до ОСОБА_3 з відповідним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 травня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова