ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/2317/18
Провадження № 22-ц/4820/902/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,
секретар судового засідання Медведчук Н.Д.,
з участю: відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника третьої особи Черновського С.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №683/2317/18 за апеляційною скаргоюВійськової частини НОМЕР_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року (суддя Андрощук Є.М., повне судове рішення складено 11 березня 2019 року) у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради, про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
у с т а н о в и в :
У вересні 2018 року позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно з рішенням житлової комісії військової частини (протокол №57 від 05 січня 2006 року) на підставі ордера на жиле приміщення №353 від 01 лютого 2006 року, виданого за рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 26 січня 2006 року №35, відповідачеві і членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_4 1992 року народження, дочці ОСОБА_3 2002 року народження була надана двокімнатна службова квартира АДРЕСА_1 на період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 чи до отримання жилого приміщення для постійного проживання. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 взяли на себе зобов`язання щодо звільнення службової жилої площі у разі переводу ОСОБА_1 по службі в іншу військову частину, звільнення без права на пенсію та в інших випадках визначених законодавством.
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандуючого ЗС України від 18 липня 2016 №319р. підполковника ОСОБА_1 було призначено на посаду старшою інспектора - льотчика відділу тактичної авіації управління підготовки та застосування авіації Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 03 жовтня 2016 року №238 (на теперішній час в/ч НОМЕР_1 ) відповідач виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та вважається таким, що 03 жовтня 2016 року справи та посаду здав і вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 м. Вінниця. У зв`язку з цим ОСОБА_1 і члени його сім`ї зобов`язані звільнити службове приміщення.
Тому, військова частина НОМЕР_1 м. Старокостянтинів просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і їх неповнолітню дочку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2018 року до участі у розгляді справи залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький і третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року в позові відмовлено.
Військова частина НОМЕР_1 м. Старокостянтинів, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. Суд не взяв до уваги, що відповідно до Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 військовослужбовці і члени їх сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове приміщення у двотижневий строк з дня виключення із списків особового складу військової частини. Обов`язковою умовою для подальшого проживання у службовому приміщенні у разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт (гарнізон) є отримання дозволу від заступника Міністра оборони України. Суд не врахував, що відповідачі забезпечені за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України постійним житлом в Одеській області (двокімнатною квартирою по АДРЕСА_2 ). ОСОБА_1 та члени його сім`ї після виселення не втрачають права на забезпечення службовим житлом за новим місцем проходження військової служби, яке можливе лише тоді, коли вони здадуть службову квартиру за попереднім місцем служби. Стаття 125 ЖК УРСР не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки може бути застосована лише у випадку звільнення військовослужбовця.

У засіданні апеляційного суду відповідачі визнали апеляційну скаргу необґрунтованою у повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради при вирішенні спору покладається на думку суду і вважає, що при цьому не повинні порушуватися права неповнолітньої дитини відповідачів.
Повноважний представник позивача не з`явився. Військова частина НОМЕР_1 м. Старокостянтинів про розгляд справи повідомлена належним чином.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 понад десять років (з 16 квітня 2004 року по 03 жовтня 2016 року) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де перебував на квартирному обліку.
На період проходження військової служби на підставі рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 05 січня 2006 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї - дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_1 1992 року народження, доньці ОСОБА_3 2002 року народження було надано службове житло - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Службове житло відповідачеві надано без зняття з квартирного обліку та є зареєстрованим місцем проживання його, дружини і доньки.
Відповідно до наказу по стройовій частині командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (тепер в/ч НОМЕР_1 ) від 03жотвня 2016 року №238 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та вважається таким, що 03 жовтня 2016 року справи та посаду здав і вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 м. Вінниця. Під час проходження служби у Вінницькому гарнізоні з 18 липня 2016 року по 18 вересня 2018 року житлову площу не отримував.
На теперішній час полковник ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_4 м. Чернігів.
Наведене підтверджується матеріалами справи.
Рішення про відмову в позові суд першої інстанції мотивував безпідставністю позовних вимог.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (далі-Порядок в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
На підставі п.7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (п.14 Порядку).
Згідно з п.15 Порядку службове житлове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.

За положеннями п.19 Порядку у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Аналогічні за змістом положення містилися в Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
На підставі ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
В силу ст. 125 ЖК УРСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема сім`ї військовослужбовців, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, а також осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу з послужного списку особової справи полковника ОСОБА_1 (а.с.106-107), відповідач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 16 квітня 2004 року по 18 липня 2016 року, тобто понад десять років.
Спірна службова квартира відповідно до довідки про склад сім`ї №833/02-27/2018 від 19 червня 2018 року (а.с.13) є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_2 та неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .
Згідно з довідкою КЕВ м. Вінниця №123 від 26 листопада 2018 року (а.с.78) ОСОБА_1 під час проходження служби у Вінницькому гарнізоні з 18 липня 2016 року по 18 вересня 2018 року житлову площу не отримував.
Відомості про отримання ОСОБА_1 службового житла за місцем проходження військової служби у в/ч НОМЕР_4 м. Чернігів у матеріалах справи відсутні.
Частиною 2 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
А тому виселення особи з житла можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Установивши в силу ст. 125 ЖК УРСР неможливість виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї із службового житла без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог та прийняв правильне рішення про відмову в позові.
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги про можливість виселення відповідачів внаслідок переміщення ОСОБА_1 до нового місця служби в інший населений пункт (гарнізон) з посиланням п. 3.15 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року №737, апеляційний суд відхиляє.
Не можуть бути взяті до уваги як підстава для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про отримання ОСОБА_1 за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_5 постійного житла двокімнатної квартири АДРЕСА_3 .
Забезпечення військовослужбовців житлом для постійного проживання є соціальною гарантією військовослужбовців, передбаченою ч. 1 ст. 12 України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отримання відповідачами у власність такого житла не впливає на право ОСОБА_1 на забезпечення службовим житлом.
Безпідставним є посилання позивача в апеляційній скарзі на неможливість застосування до спірних правовідносин ст. 125 ЖК УРСР.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай