КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/14361/17

Апеляційне провадження 22-ц/824/5501/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року, ухвалене під головування судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя,

в с т а н о в и в :

у грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням неодноразових уточнень та змін предмету позову просила визнати житловий будинок загальною площею 295, 1 кв.м., житловою площею 147,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та поділити зазначений будинок визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину цього будинку.

В обґрунтування позову зазначала, що з 03.03.2012 вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10.09.2012 вони придбали земельні ділянки які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та оформлені на відповідача. Одразу після придбання земельних ділянок та їх очищення від будівельного бруду за спільні кошти розпочали будівництво будинку.

23.12.2014 вони розірвали шлюб. На час розірвання шлюбу будинок був фактично побудований, залишалися тільки внутрішні оздоблювальні роботи, проведення комунікацій та введення будинку в експлуатацію, проте проектно-кошторисна документації для будівництва будинку не замовлялася. Вартість будівельних матеріалів, використаних на будівництво будинку та на обладнання вона не пам`ятає, а квитанції на придбання будівельних матеріалів зберігаються у відповідача. Провести оцінку майна неможливо, оскільки відповідач не допускає на територію домоволодіння ні неї, ні представників сільської ради. Після розірвання шлюбу вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та серед іншого просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів. Проте надалі подала заяву, у якій просила залишити без задоволення її вимогу про визнання за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та вартості будівельно-монтажних робіт, експлуатації машин і механізмів при будівництві будинку, яка судом задоволена. Відповідач подав зустрічний позов, у якому просив визнати земельні ділянки та недобудований будинок його особистою власністю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2015 у задоволенні її позову відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. За останнім було визнано право власності на земельні ділянки. У задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності на незакінчений будівництвом будинок відмолено. 01.02.2016 Апеляційний суд Київської області рішення суду першої інстанції скасував в частині відмови їй у позові щодо визнання за нею права на 1/2 частину земельних ділянок та в цій частині її вимоги задовольнив. В частині відмови ОСОБА_2 у визнанні за ним права власності на незакінчений будівництвом будинок рішення суду першої інстанції залишено без змін. На час розгляду спору будинок не був зареєстрований у встановленому законом порядку, проте він був побудований.

17.04.2018 їй стало відомо, що відповідач на підставі рішення про присвоєння адреси серія та номер № 52/6 від 25.05.2016, винесеного виконавчим комітетом Білогородської сільської ради, декларації про готовність об`єкта до введення в експлуатацію, серія та номер КС 63 , виданого 05.04.2016 Департаментом ДАБІ в Київській області та рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 30247626 від 30.06.2016 внесеним Комунального підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», оформив право власності на спірний будинок.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не взято до уваги, що після придбання земельних ділянок вони за спільні кошти почали будівництво будинку на що факт наявності об`єкта нерухомого майна на час їх перебування у шлюбі підтверджується витягом з реєстру речових прав. Вказує, що будівництво спірного будинку розпочалось та фактично закінчилось в період шлюбу та ця обставина встановлена в іншій справі. Відповідач не надав доказів, що спірний будинок побудований ним за власні кошти після розірвання шлюбу, а також не надано доказів, що після розірвання шлюбу відповідачем здійснено поліпшення спірного будинку, внаслідок чого його вартість збільшилась. Вказувала, що відповідач не міг ввести спірний будинок в експлуатацію без її згоди, оскільки земельна ділянка на якій він розташований є об`єктом спільної сумісної власності подружжя згідно рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Вважає доводи апелянта про те, що рішенням суду у іншій справі про поділ майна подружжя встановлено наявність спірного будинку на час розірвання шлюбу безпідставними, оскільки у рішення навпаки зазначено, що станом на час припинення спільного проживання і ведення спільного господарства між сторонами, не встановлено проведення будівельних робіт на земельних ділянках та не надано доказів проведення будівельних робіт. Право власності на будинок набуте відповідачем 23.06.2016, після розірвання шлюбу, а тому спірний будинок не відноситься до спільного сумісного майна подружжя.

У судовому засідання представник відповідача ОСОБА_5 підтримала відзив на апеляційну скаргу та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає, задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.03.2012 по 23.12.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу сторони у судовому порядку вирішували питання про поділ спільного майна подружжя.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2015 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за останньою право власності на 1/2 частину автомобіля ГАЗ 5312 д.н.з. НОМЕР_2 . Зустрічний позов ОСОБА_2 також задоволено частково. Визнано особистим приватним майном ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,1800 га кожна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , кадастрові номери відповідно НОМЕР_3 та НОМЕР_3 . У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_1 відмовлено. Ухвалою суду 21.10.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів за її заявою залишено без розгляду.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 29.11.2016, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2015 в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок його особистою приватною власністю скасовано, визнано вищезазначені земельні ділянки спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цих земельних ділянок. В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_1 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі рішення про присвоєння адреси серія та номер № 52/6 від 25.05.2016 виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради, декларації про готовність об`єкта до введення в експлуатацію, серія та номер КС 63 , виданого 05.04.2016 Департаментом ДАБІ в Київській області, державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», 23.06.2016 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок не відноситься до спільного сумісного майна подружжя, оскільки набутий у власність відповідачем після розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 цієї статті право спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу презюмується.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з положень ст. 60 СК Українипро те, що право спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу презюмується тягар доведення факту належності майна, яке придбано у період шлюбу на праві особистої приватної власності лежить на тому з подружжя, який заявляє такі вимоги.

Сімейне законодавство не містить положень щодо майна, набутого у власність кожним з колишнього подружжя після розірвання шлюбу, оскільки такі майнові відносини врегульовані цивільним законодавством.

Цивільним законодавством презюмується належність майна його титульному власнику. У разі оспорювання права власності на таке майно тягар доведення факту належності майна, яке придбано після розірвання шлюбу і іншій особі лежить на тій особі, яка заявляє такі вимоги.

За обставинами справи встановлено, що спірний будинок був зареєстрований за відповідачем на праві особистої приватної власності 23.06.2016, тобто через рік і шість місяців після розірвання шлюбу та через два роки після того, як сторони припинили сімейні відносини і проживали окремо.

Так, у позові про стягнення аліментів ОСОБА_1 зазначила, що з липня 2014 вона разом з дитиною проживає окремо та не веде з відповідачем спільне господарство.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2015 з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 29.11.2016 у справі про поділ майна подружжя між цими ж сторонами встановлено, що сторони в період шлюбу придбали дві земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Цим же рішенням відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будівельні матеріали, які увійшли в будівництво недобудованого житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_1 з тих підстав, що сторони не надали будь - яких доказів про наявність на цій земельній ділянці незавершеного будівництвом будинку чи проведення будь - яких будівельних робіт або придбання будівельних матеріалів. В цій частині рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

ОСОБА_1 була стороною у справі, у якій встановлено відсутність спірного будинку на час розгляду справи на земельних ділянках, придбаних у шлюбі.

Як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 заявляли вимоги до суду не про поділ будинку, а про визнання за кожним із них права на будівельні матеріали, які придбані для будівництва будинку, проте жодна із сторін не надала доказів про те, які саме будівельні матеріали придбані та яка їх вартість. До того ж ОСОБА_1 подала заяву про залишення позову в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів без розгляду.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що вищевказаним рішенням встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами спірний будинок був збудований, але не введений в експлуатацію не відповідають змісту судового рішення та поясненням самої ж позивачки.

Відповідач, заявляючи у тій справі зустрічний позов, також вказував, що він розпочав будівництво житлового будинку. Про те, що будинок вже збудовано не вказував та не зазначав які саме будівельні роботи виконані, а тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідач сам визнав, що будинок на час розірвання шлюбу був вже збудований суперечать матеріалам справи.

Позивач не ставила питання про стягнення грошових коштів на ті будівельні матеріали, які на її думку придбані у період шлюбу та дане питання не було предметом розгляду у цій справі.

Оскільки предметом позову є визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, а за обставинами справи встановлено, що право власності на спірний будинок набуте відповідачем після розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що спірний будинок було збудовано до розірвання шлюбу між сторонами.

Посилання позивачки на те, що наявність вже збудованого будинку підтверджується листом Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 09.12.2015 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт наявності будинку орієнтовними розмірами 13,5*16,5 м встановлено 07.12.2015, тоді як сторони розірвали шлюб 23.12.2014, а припинили сімейні відносини з липня 2014. До того ж відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний житловий будинок має площу 295, кв. м.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок збудований на земельній ділянці, 1/2 частина якої належить на праві власності за рішенням суду не впливають на висновки суду, оскільки законом передбачено інший спосіб захисту порушеного права власника земельної ділянки. Крім того, земельна ділянка в натурі позивачці не виділена, а відтак доводи про те, що спірний будинок знаходиться саме на належній позивачці 1/2 частині земельної ділянки, а не на 1/2 частині земельної ділянки, що належить відповідачу ґрунтуються на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 15.05.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик