Справа № 344/2312/19
Провадження № 2/344/2417/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала йому на праві власності. У вересні 2007 року відповідно до договору дарування він подарував відповідачу, який є сином його покійної дружини. Оскільки ОСОБА_1 є інвалідом першої групи загального захворювання і йому потрібен постійний догляд, відповідач ввійшов до нього в довіру і обманним шляхом заволодів його майном, квартирою АДРЕСА_2 . Уклавши договір дарування через Державного нотаріуса першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І., позивач сподівався на те, що відповідач буде його підтримкою у хворобі. Зробивши такий, як він усвідомлює сьогодні необдуманий крок, позивач боїться того, що може бути позбавлений місця проживання, не отримавши жодної підтримки відповідача, та доживатиме свою старість виселеним із житла. Відповідач обманним шляхом змусив ОСОБА_1 підписати договір дарування. В силу похилого віку та безпорадного стану ОСОБА_1 не розумів правової природи правочину. Насправді сподівався, що такий правочин буде слугувати, як договір довічного утримання, оскільки договір дарування є вкрай невигідним для нього, так як на даний час йому 75 років та він постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки. Відповідач з часу укладення договору дарування жодного разу не надавав і на сьогоднішній день не надає допомоги позивачу. До того ж відповідач не є близькою особою для позивача, що додатково підтверджує той факт, що відповідач ввів його в оману щодо правової природи договору дарування. Інакше навіщо ОСОБА_1 дарувати квартиру в якій до цього часу сам проживає. ОСОБА_1 має інших родичів, які доглядають його та мають намір укласти договір довічного утримання. Договір дарування був укладений під впливом тяжких обставин: смерті дружини та його безпомічного стану.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що заявлений позов не визнає в повному обсязі. Позивач є його вітчимом. З матір`ю вони проживали сім`єю та з трирічного віку позивач його виховував. А з 1981 року позивач з його матір`ю були в зареєстрованому шлюбі. Протягом життя у нього з вітчимом склались добрі стосунки. Він завжди твердив, що свою квартиру він бажає передати йому. Про його волю розпорядитись квартирою на користь відповідача свідчить і складений ним 31 липня 2004 року заповіт, посвідчений нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори Дмитрук С.Д., яким він заповів на випадок своєї смерті своє майном на користь відповідача. Однак, оскільки позивач має двох дітей від попереднього шлюбу з якими стосунки не склалися (вони не спілкуються), з іншими родичами у нього склалися не найкращі стосунки, він виявив бажання подарувати йому свою квартиру ще за свого життя, щоб після його смерті, з його слів, він не мав проблем з його дітьми та родичами. Тому, спірний договір дарування був укладений з ініціативи позивача і будь-яких інших, додаткових умов позивач не озвучував ні на час укладання договору ані до отримання ним позовної заяви. На момент укладання спірного правочину (21.09.2007 року) позивач був у віці 63 років, здоровим, працював на роботі. На той час була живою матір (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вони проживали разом і ніхто з них не потребував будь - якої допомоги чи стороннього догляду. Однак, вітчим зловживав та зловживає алкоголем. Приблизно всередині 2008 року, повертаючись з роботи, в стані алкогольного сп`яніння він впав та пошкодив собі спину, внаслідок чого у 2009 році отримав інвалідність 1 групи (підтверджується пенсійним посвідченням інваліда від 29.04.2009 р.). З того часу пересувається за допомогою палиці, однак повністю себе обслуговує. У 2017 році відповідач переніс ішемічний інсульт, внаслідок чого у нього погіршилась пам`ять, мовлення, не може читати та писати. У нього постійно високий артеріальний тиск (240/180), у зв`язку із чим він постійно приймає ліки та систематично лікуюсь у стаціонарі. Він працює, але у критичні моменти його доглядає дружина, ОСОБА_3 .У 2018 році мати все більше хворіла, перед смертю вона лежала в лікарні три місяці. Дружина готувала їжу для матері в лікарню і для вітчима, який залишався вдома. Вони відвідували матір у лікарні, дружина цікавилась станом її здоров`я у лікарів (оскільки після перенесеного інсульту він погано запам`ятовує), а він відвідував щодня вітчима, приносив йому приготовану дружиною домашню їжу. В цей період вони з дружиною піклувалися про вітчима в силу тих фактичних родинних стосунків які між нами склалися, і аж ніяк не за домовленістю між ними. Після смерті матері, з грудня 2018 року вітчима у спірній квартирі часто став відвідувати його племінник (син рідної сестри), який до того часу дуже рідко з ним спілкувався. З того часу, відносини у нас з позивачем дещо погіршились. Під впливом родичів, вітчим перестав зі ним спілкуватися та не бажає щоб він його відвідував від початку 2019 року. Оскільки, позивач зазначає про те, що його родичі мають намір укласти з ним договір довічного утримання, вважаю, що саме їх майнова зацікавленість стала підставою для звернення з позовом. Зазначає також про те, що не має наміру відчужувати належну йому спірну квартиру, оскільки вдячний позивачу за те, що він його виховував, та вважає що він має право пожиттєво проживати у цій квартирі, а він забезпечений житлом. Відомості ж до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було внесено, оскільки того вимагає закон. Отже, твердження позивача про те, що на момент укладання договору дарування квартири він сподівався, що він буде його підтримкою у хворобі, бо він був у похилому віці та безпорадному стані (інвалідом 1 групи) та під впливом тяжкої обставини, а саме: смерті дружини - не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі доказами, наведеними обставинами, що підтверджуються доказами доданими до відзиву, сформульовані під впливом родичів, які зацікавленні у отриманні квартири, що знаходиться у центрі м. Івано-Франківська. У зв`язку із чим, вважає, що будь-яких прав чи інтересів позивача укладеним правочином не порушено. Про що свідчить і те, що протягом 12-ти років після укладення такого позивач не вважав свої права порушеними. Оскільки позивач стверджує, що він не розумів правової природи укладеного ним правочину, підтверджує що укладав спірний правочин, йому було зрозуміло хто є стороною договору - позовну давність слід рахувати з моменту укладення спірного договору, тобто від 21.09.2007 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача позов заперечила, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість.

Представник нотаріусу Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. в судове засідання не з`явилась.

Заслухавши позивача, представників сторін, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Свідок ОСОБА_4 показав суду, що ОСОБА_1 - його сусід. Позивач є інвалідом першої групи, їсти йому приносить сестра, а він приходить підігріває їжу та допомагає позивачу, оскільки останній потребує допомоги. Відповідач по справі-син дружини позивача. Поки остання була жива, то і стосунки у сторін складались добре. ОСОБА_1 сам оплачує комунальні послуги. Став інвалідом після того, як отримав травму, а до того працював, на здоров`я не скаржився.

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що її сусід ОСОБА_1 на даний час є безпомічним. Інвалідом став давно. Його доглядають сусіди та племінник. Відповідача бачила тільки на похоронах матері.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що заходить, як сусідка, до нього по можливості. Суттєво стан здоров`я позивача погіршився після смерті дружини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 ствердила, що ОСОБА_1 після отриманої травми виходив на вулицю з допомогою дружини. На даний час йому допомагає сусід ОСОБА_4 та син.

Свідок ОСОБА_3 , дружина відповідача, підтвердила, що до смерті матері відповідача стосунки між сторонами були дружніми. Після смерті матері відповідача до позивача почав приходити племінник після чого стосунки стали погіршуватись і у грудні 2018 року сторони посварились остаточно. На 40 днів з дня смерті дружини позивач забрав у відповідача ключі від квартири.

Вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

15.03.1981 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 уклали шлюб, після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ».

Згідно копії заповіту від 31.07.2004 року ОСОБА_1 все належне йому майно заповів ОСОБА_2 (а.с.58).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 22.06.1999 року та копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 13375313 від 29.01.2007 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с. 6, 43-44).

Копія будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 підтверджує. що ОСОБА_1 прописаний за вказаною адресою (а.с. 48-49).

21.09.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири відповідно до якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 , безоплатно квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 прийняв в дар вищевказану квартиру. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз чи примусу, як фізичного так і морального (а.с. 42).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 59).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 154140243 від 28.01.2019 року право власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору дарування, серія та номер: 1-2452, виданий 21.09.2007 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. (а.с. 7).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Положеннями статей 229-233 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 . Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає квартиру ОСОБА_2 . Позивач не надав належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про його утримання, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 27 вересня 2019 року