провадження № 22-ц/824/5418/2019 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Головного територіального управління юстиції в місті Києві, державного нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікової Зінаїди Олексіївни про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання договору дарування недійсним та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом та просили: визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане 18 липня 2008 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний №1-2415, в частині передачі права власності на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане 18 липня 2008 року ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний № 1-2413, в частині передачі права власності на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування частини квартири від 11 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний №1-3172, в частині відчуження 1/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати нерухоме майно, а саме 2/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках (по 1/9).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 1966 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 . Від шлюбу мають двох дітей - сина ОСОБА_1 та сина ОСОБА_1 . 16 березня 1990 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , від якого мають доньку ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , і після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були: чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 та син ОСОБА_1 , який вважається такими, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законом строку не заявив про відмову від неї. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_1 , і після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_1 були: батько ОСОБА_4 , донька ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3 . 14 квітня 1999 року позивач ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 звернулася до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 25 серпня 2016 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. листом повідомлено позивачів про неможливість видачі свідоцтв про право на спадщину за законом через відсутність документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Однак, 18 липня 2008 року державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим №1-2415, та видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , за реєстровим № 1-2413. 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування частини квартири. Позивачі зазначають, що було порушено їх право на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 рокупозов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане 18 липня 2008 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний №1-2415, в частині передачі права власності на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане 18 липня 2008 року ОСОБА_4 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний № 1-2413, в частині передачі права власності на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Визнано договір дарування частини квартири від 11 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний №1-3172, в частині відчуження 1/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. У задоволенні позовних вимог про витребування майна відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не надала до нотаріальної контори будь-яких документів, що стосуються спадкового майна. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року позивачам було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на 2/9 частин квартири у порядку спадкування та визнання недійсними свідоцтв та договору дарування. Незважаючи на це, у 2017 році позивачі повторно звернулися до суду з тими самими позовними вимогами. Відповідачі у справі та їх представник були позбавлені судом першої інстанції права на участь у розгляді справи по суті, у дослідженні доказів та участь у судових дебатах. Лист нотаріальної контори № 3192/02-14 від 25 серпня 2016 року є неналежним доказом, оскільки він виданий за заявою адвоката Мамась М.О. Право адвоката на ведення справи по оформленню спадкових прав надане йому позивачем згідно довіреності 28 листопада 2016 року. Незрозуміло яким чином мого бути видано лист на запит адвоката 25 серпня 2016 року. Оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм ч. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вже ухвалене рішення, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Позивачі не вчинили жодних дій щодо подання нотаріусу правовстановлюючих документі на спадкове майно та залишили лист нотаріуса поза увагою та продовжили бездіяльність. Суд не задовольнив заяву відповідачів про відмову у позові зі спливом строку позовної давності. Суд проігнорував лист нотаріальної контори від 04 жовтня 2011 року, коли позивачі були повідомлені про відмову у видачі їм свідоцтва про право власності на спадкове майно. Строк звернення з позовом до суду пропущено без поважних причин, а початок перебігу позовної давності починається навіть не з 2011 року коли позивачі були повідомлені про відмову нотаріуса у видачі їм свідоцтва, а ще з 1999 року, коли ними було подано заяву про прийняття спадщини. Якщо ж рахувати строк позовної давності з 2011 року, то він сплив ще у жовтні 2014 року. До матеріалів справи не додано жодних доказів, які б підтверджували підстави відсутності дієздатності у сторін договору дарування або засвідчували обмеження їх цивільної дієздатності та неможливістю керувати своїми діями під час укладення договору. Згідно оскаржуваного рішення, сторона договору дарування недієздатна тільки на укладення частини договору дарування, а на укладення решти договору дарування, яка судом залишена в силі, сторона договору - дієздатна, що є неможливим. Недійсність свідоцтва про право на спадщину не має наслідком безумовну недійсність усіх укладених у подальшому правочинів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів Мамась М.О. зазначає, що квартира є кооперативною і ОСОБА_5 у 1983 році здійснила виплату суми пайового внеску за неї. ОСОБА_4 не звертався до суду з вимогами про визнання права власності на половину майна в спільній сумісній власності подружжя, не довів, що він брав грошову участь у сплаті пайових внесків за квартиру, визнав, що до складу спадкової маси входить вся квартира. Виділення частки померлого у спільному майні не було зроблено, тобто нотаріус також вважає, що спірна квартира не перебувала у спільній сумісній власності. Дії нотаріуса не було оскаржено, тобто відповідачі фактично погодилися з цим фактом. ОСОБА_1 був зареєстрований та фактично проживав у квартирі, прийняв спадщину, а тому у нього виникло право на отримання свідоцтва про право на спадщину. Позивачі є законними власниками частини квартири, до них перейшли права, які надають їм можливість вимагати і отримати спірне майно у власність, однак їх право власності порушено відповідачами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 16 травня 1966 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 (а.с.164, Т.1).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.163, Т.1).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що сторонами не заперечується.

16 березня 1990 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.12, Т.1).

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с.13, Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.21, Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 (а.с.26, Т.1).

Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор» від 02 березня 1999 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . ОСОБА_5 померла, виписана 27 січня 1994 року . ОСОБА_1 помер та виписаний 18 лютого 1999 року (а.с.23, Т.1).

14 квітня 1999 року ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 , звернулася до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 (а.с.152, 153, Т.1).

18 липня 2008 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний № 1-2413 (а.с.178, Т.1).

18 липня 2008 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний №1-2415 (а.с.179, Т.1).

11 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., реєстровий номер №1-3172 (а.с.32, Т.1).

Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор» від 28 жовтня 2014 року в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на момент смерті ОСОБА_5 , станом на 27 січня 1994 року зареєстровані ОСОБА_4 з 25 квітня 1968 року по теперішній час, ОСОБА_1 з 08 жовтня 1966 року по теперішній час та ОСОБА_1 , з 05 листопада 1994 року по день виписки у зв`язку зі смертю (а.с.24, Т.1).

Згідно акту Житлово-будівельного кооперативу «Механізатор» від 08 грудня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 05 листопада 1992 року по день смерті був зареєстрований та проживав в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.25, Т.1).

25 серпня 2016 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. листом повідомлено позивачів про неможливість видачі свідоцтв про право на спадщину за законом через відсутність документів, що підтверджують право власності на спадкове майно (а.с.29, Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 3, 15, 203, 215, 257, 261, 267, 387, 388, 717-719, 1218, 1261, 1267, 1268, 1270, 1296, 1301 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», п.п. 2, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з 16 травня 1966 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у 1982 році ОСОБА_5 виплатила повністю пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 (а.с.22, Т.1).

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, 24 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За таких обставин, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , і кожному з них належало по Ѕ частині квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, а після її смерті відкрилася спадщина. Оскільки заповіт померла не склала, спадкоємцями за законом стали ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 524, 525 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до вимог ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УСРС 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління спадковим майном, а, отже, кожен з них успадкував по 1/6 частині квартири (Ѕ : 3)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 помер, і після його смерті 14 квітня 1999 року з заявами про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2 .

Отже, позивачі є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_1 , та кожна з них успадкувала по 1/18 частині квартири з урахуванням прийняття спадщини чоловіком померлої ОСОБА_4 (1/6 : 3).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене та помилково прийшов до висновку про належність усієї квартири померлій ОСОБА_5 та визнання за позивачами права власності в порядку спадкування за законом на 1/9 частину квартири за кожним.

Відповідно до вимог ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено судам, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Під час розгляду справи встановлено, що 18 липня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири кожному.

Однак, при цьому нотаріусом не було враховано, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв також її син ОСОБА_1 , а також що померлій в силу вимог ч. 1 ст. 22, 24 КпШС належали лише Ѕ частина квартири, а тому відповідачам видані свідоцтва на частину майна, на яку вони не мали права, та яка належала позивачам. За таких обставин, доводи позивачів щодо недійсності виданих відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом є обґрунтованими, в силу вимог ст. 203 ч.1, 1301 ЦК України.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Укладаючи договір дарування, ОСОБА_4 здійснив відчуження 1/2 частини квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва, виданого з порушенням вимог чинного законодавства. Отже, ОСОБА_4 не мав необхідного обсягу прав власника для передачі у власність ОСОБА_1 зазначеного нерухомого майна.

За таких обставин, доводи відповідача щодо відсутності доказів, які вказують на недієздатність чи її обмеження у сторін договору дарування, їх неможливість керувати своїми діями під час укладення договору є безпідставними.

Позивачі просили визнати недійсним договір дарування квартири в 1/9 частині квартири, на яку вони мали право сукупно (1/18 *2). Отже зазначений договір є недійсним в зазначеній частині, оскільки ним здійснено розпорядження майном позивачів без їх згоди, особою яка не мала на це права.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року позивачам було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на 2/9 частин квартири у порядку спадкування та визнання недійсними свідоцтв та договору дарування.

Відповідно до вимог ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зі змісту рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року вбачається, що відповідачем у справі № 755/32249/14-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був лише ОСОБА_1 , тоді як у даній справі відповідачами є також ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції в місті Києві, державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзнікова Зінаїда Олексіївна. У справі, яка розглядалася судом у 2015 році позивачі просили визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину повністю, а не в 1/9 частині. Підставами позову у даній справі є письмова відмова нотаріуса у видачі на ім`я спадкоємців свідоцтв про право на спадщину. Відсутність такої відмови під час розгляду справи № 755/32249/14-ц стала підставою для відмови в позові. Також у зазначених справах відмінні підстави позову. Отже, зазначені доводи є не обґрунтованими.

ОСОБА_1 зазначає, що лист нотаріальної контори № 3192/02-14 від 25 серпня 2016 року є неналежним доказом, оскільки він виданий за заявою адвоката Мамася М.О. Право адвоката на ведення справи по оформленню спадкових прав надане йому позивачем згідно довіреності 28 листопада 2016 року. Незрозуміло яким чином могло бути видано лист на запит адвоката 25 серпня 2016 року.

У той же час, зі змісту заяви адвоката Мамася М.О. та письмової відмови Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори вбачається, що така відмова була надана адвокату Мамасю М.О. на його заяву від 22 серпня 2017 року. Тобто, адвокат позивачів звернувся до нотаріуса після видачі на його ім`я довіреності.

ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачі у справі та їх представник були позбавлені судом першої інстанції права на участь у розгляді справи по суті, у дослідженні доказів та участь у судових дебатах.

Згідно наявної у матеріалах справи розписки (а.с.237, Т.1) вбачається, що представник відповідачів ОСОБА_11 була повідомлена про день та час розгляду справи 17 січня 2019 року і ні вона, ні відповідачі не були позбавлені права брати участь у судовому засіданні та доводити обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень.

Крім того, під час оскарження судового рішення та розгляду справи апеляційним судом, відповідачі мали можливість послатись на відповідні докази та доводи, які, на їх думку, без поважних причин не були досліджені судом першої інстанції. Однак, апеляційна скарга та додані до неї документи не дають підстави вважати позов не обґрунтованим в повному обсязі, не спростовують доводів позивачів, а, відтак, зазначені посилання не можуть бути підставою до скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не задовольнив заяву відповідачів про відмову у позові зі спливом строку позовної давності. Строк звернення з позовом до суду пропущено без поважних причин, а початок перебігу позовної давності починається не з 2011 року коли позивачі були повідомлені про відмову нотаріуса у видачі їм свідоцтва, а ще з 1999 року, коли ними було подано заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_1 ще 14 квітня 1999 року і саме з цього часу вона належить їм незалежно від того чи отримали вони свідоцтво про право на спадщину. Видача такого свідоцтва не обмежується строками, а тому позивачі вправі отримати свідоцтва про право на спадщину у будь-який час.

Апеляційний суд вважає, що позивачі не пропустили строк позовної давності, оскільки матеріали справи не містять доказів їх обізнаності чи наявності можливості такої обізнаності у заведенні спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 та отриманні відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину.

Позивачі зазначають, що про порушення своїх прав та про осіб, які їх порушили, вони дізналися з довідки ЖБК «Механізатор» від 26 серпня 2014 року, а з позовом до суду звернулися 25 серпня 2017 року, тобто у межах трьохрічного строку.

Заявляючи про застосування строку позовної давності, відповідачі не надали доказів того, що позивачі дізналися, або могли дізнатися про порушення своїх прав раніше зазначеної дати.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає, що згідно рішення суду сторона договору дарування недієздатна тільки на укладення частини договору дарування, а на укладення решти договору дарування, яка судом залишена в силі, сторона договору - дієздатна, що є неможливим.

Зазначені доводи апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, законом передбачено визнання правочину недійсним як у цілому, так і в частині.

В даному випадку суд першої інстанції визнав недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, реєстраційні номери 1-2415 та № 1-2413, в частині передачі права власності на 1/9 частину квартири, отже, з моменту набуття зазначеним рішенням чинності в цій частині зазначені свідоцтва будуть вважатися недійсними в сукупності в 1/9 частині квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені свідоцтва залишатимуться чинними в частині 8/9 частин квартири, тобто право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишиться на 4/9 частини за кожним.

Також суд визнав недійсним договір дарування частини квартири від 11 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної Трапєзніковою Зінаїдою Олексіївною, реєстраційний №1-3172, в частині відчуження 1/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в частині, на яку право власності в сукупності належить позивачам. За таких обставин підстав до скасування чи зміни судового рішення в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та договору дарування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з прийняттям постанови по суті позовних вимог в зазначеній частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у витребуванні 2/9 частин квартири позивачами не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року змінити.

Абзац другий та третій резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/18 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/18 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ».

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.