КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/3203/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Таран Н.Г.

29 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ» про визнання недійсним п.п. 1.2, 2.1.2 кредитного договору №3/07/317/27-09/003 від 22 жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ» та просила визнати недійсним п. п. 1.2, 2.1.2 кредитного договору № 3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013 та повернути позивачу суму 2 609,32 грн. сплаченої незаконної комісії та отриманий Банком страховий платіж по ненаданому позичальниці страховому договору з ПрАТ «СК «Корал» у сумі 771,24 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування норм чинного законодавства та обставин, які є важливими для правильного вирішення справи по суті. В обґрунтування своїх доводів вказує, що Банк не зробив ніяких дій, щоб позичальниця змогла виконати обов`язки по сплаті кредиту. Зазначає, що судом не були застосовані норми Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу на те, що позичальниці була нав`язана послуга з страхування відповідальності за непогашення кредиту з ПАТ «СК «Корал».

ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ» відзив у встановленому законом порядку не подало.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6637/2019
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 22.10.2013 між ПАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №3/07/317/27-09-13/0003, за умовам якого позичальнику було надано кредит у сумі 8 771,24 грн., строком до 21.08.2015 (а. с. 6-7).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору за обслуговування рахунку позичальник щомісяця сплачує Банку комісію у розмірі 1% відсотка від первісної суми кредиту, визначеної у п. 1.1. Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору передбачено, що в забезпечення виконання позичальником умові даного Договору Банком прийнято Договір добровільного страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту №КФ-000003/03/07 від 22.10.2013, укладений із ПрАТ «Страхова компанія «Корал» (п. 2.1.2 Договору).

22.10.2013 між ПрАТ «Страхова компанія «Корал» та ОСОБА_1 було укладено договір №КФ-000003/03/07 добровільного страхування відповідальності позичальника-фізичної особи з непогашення кредиту (а. с. 28). Відповідно до п. 2.1 вказаного договору страховим випадком за цим договором є факт збитків вигодо набувача внаслідок неповернення страхувальником з поважних причин кредиту/або процентів за користування ним в строки та в порядку, передбачених укладеним між ними кредитним договором. Страховий платіж становить 771,24 грн. (п.п. 3.3 п. 3 договору №КФ-000003/03/07 добровільного страхування відповідальності позичальника-фізичної особи з непогашення кредиту).

ОСОБА_1 зазначила, що згідно з п. 1.2 кредитного договору, за обслуговування рахунку позичальник щомісяця сплачує банку комісію у розмірі 1% (одного) відсотка від первісної суми кредиту, визначеної у п 1.1. договору про надання споживчого кредиту № 3/07/317/27-09/003 від 22.10.2013, однак вона ніколи не заповнювала заяви-анкети на відкриття карткового рахунку та не отримувала банківської карти.

Позивач посилалась на ч. 3 ст. 53 Закону України «Про банки та банківську діяльність», наголошуючи на здійсненні Банком недобросовісної конкуренції, що договір добровільного страхування № КФ-000003/03/07 від 22.10.2013, був укладений в примусовому порядку. Також посилається на ст. 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату укладення кредитних договорів) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що кредитний договір може бути визнаний судом недійсним за умов доведеності позивачем факту істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги те, що позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів вважає висновки суду щодо відмови у задоволенні позову правильними.

За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною.

Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. п. 17 і 23 ст. 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Встановлено, що в п. 1.2 договору про надання споживчого кредиту йдеться мова про стягнення комісії за обслуговування саме кредитного рахунку, а не карткового, як стверджує позивач.

Згідно з ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Порядок та правомірність начислення Банком комісії також закріплюється у п. 1 розділу 2 Розпорядження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про затвердження методики розрахунків загальної вартості кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», згідно якої, загальні витрати за споживчим кредитом включають такі витрати споживача, зокрема, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням споживчого кредиту, розраховані на дату укладення договору та є обов`язковими для укладення договору.

Отже, відсутні правові підстави для визнання 1.2 договору недійсним, який ґрунтується на вимогах закону.

Також, вимоги позивача про те, що пункт 2.1.2 Договору в якому зазначені умови щодо добровільного страхування відбувалося із застосуванням нав`язування та примушування не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 посилається на ст. 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» про те, що до недобросовісної конкуренції віднесено дії щодо купівлі-продажу товарів, виконання робіт, надання послуг із примусовим асортиментом, тобто купівля-продаж одних товарів, виконання робіт, надання послуг за умови купівлі продажу інших товарів, виконання робіт, надання послуг, непотрібних споживачу або контрагенту.

Однак, вищевказана норма права на момент укладення кредитного договору 22.10.2013 не діяла, була виключено із цього Закону.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Десвнянського районного суду м. Києва від 23.10.2017 позов ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ» 9 767,432 грн. заборгованості за кредитом, процентам, пені і штрафу та 1 378 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено (а. с. 71). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2018 рішення суду першої інстанції змінено та визначено суму заборгованості 2 278,24 грн. та суму судового збору 1 157,20 грн. В іншій частині рішення залишено без змін (а. с. 72-73).

Вказаними рішеннями суду відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за надання кредиту та пені за прострочення сплати комісії.

За таких обставин, посилання позивача на порушення її прав саме вищезгаданими пунктами кредитного договору, колегія судді вважає безпідставним та такими, що не призвели настання будь яких негативних наслідків для позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді першої інстанції позивач не довела обставини, які могли би надати підстави суду визнати вищевказані пункти кредитного договору недійсними.

Таким чином, не встановлено порушення будь-яких прав позивача, а тому вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова