Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 325/1137/16-ц

провадження № 61-13773св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

скаржник (стягувач) - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит»,

боржники: товариство з обмеженою відповідальністю «Сінтезпродсервіс», товариство з обмеженою відповідальністю «Мар'їнський Укрпромбут», товариство з обмеженою відповідальністю «Стройинвест Донбасс», ОСОБА_5,

субєкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровець Андрій Тарасович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюголовного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича на ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний Кредит», Банк) звернулося до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А. Т. (далі - головний державний виконавець Назаровець А. Т.), заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Сінтезпродсервіс» (далі - ТОВ «Сінтезпродсервіс»), товариство з обмеженою відповідальністю «Мар'їнський Укрпромбут» (далі - ТОВ «Мар'їнський Укрпромбут»), товариство з обмеженою відповідальністю «Стройинвест Донбасс» (далі - ТОВ «Стройинвест Донбасс»), ОСОБА_5

Скарга мотивована тим, що 04 липня 2016 року Банк звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження відносно боржника ТОВ «Сінтезпродсервіс» на підставі виконавчого листа, виданого Приазовським районним судом Запорізької області 14 червня

2016 року. Проте, 08 серпня 2016 року ПАТ «Банк Національний Кредит» отримав постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від

02 серпня 2016 року ВП № 51819539, на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Скаржник вважає, що таку постанову головного державного виконавця Назаровця А. Т. незаконною, оскільки м. Донецьк, де зареєстрований боржник та м. Мар'їнка, де знаходиться заставне майно, не належать до окремих районів Донецької та Луганської областей, де запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Вказують, що головним державним виконавцем не наведено передбачених законом обставин, що виключають можливість здійснення виконавчого провадження.

У зв'язку з викладеним Банк просив визнати дії головного державного виконавця Назаровця А.Т. незаконними, скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відмову у відкритті виконавчого провадження щодо ТОВ «Сінтезпродсервіс» та зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження щодо боржника ТОВ «Сінтезпродсіервіс».

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 15 вересня

2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року, задоволено частково.

Визнано дії головного державного виконавця Назаровця А. Т. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження стосовно боржника ТОВ «Сінтезпродсервіс» на підставі виконавчого листа № 242/113/15-ц, виданого Приазовським районним судом Запорізької області від 14 червня 2016 року незаконними.

Скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відмову у відкритті виконавчого провадження від 02 серпня 2016 року щодо ТОВ «Сінтезпродсервіс» на підставі виконавчого листа, виданого Приазовським районним судом Запорізької області від 14 червня 2016 року у справі № 242/113/15-ц.

Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вирішити питання про відкриття виконавчого провадження стосовно боржника ТОВ «Сінтезпродсервіс» на підставі виконавчого листа у справі № 242/113/15-ц, виданого Приазовським районним судом Запорізької області від 14 червня 2016 року.

Судові рішення мотивовані тим, що Закон України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанова Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ, і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року не передбачають обставини, які виключають здійснення виконавчого провадження на зазначеній території. Обставини, викладені державним виконавцем у постанові про відмову у відкритті виконавчого провадження, щодо неможливості проведення виконавчих дій в зоні проведення антитерористичної операції та неможливості повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження не передбачені Законом України «Про виконавче провадження» як такі, що виключають відкриття виконавчого провадження.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, головний державний виконавець Назаровець А. Т., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій суперечать чинному законодавству та встановленим обставинам справи, оскільки виконавчі дії необхідно вчиняти державним виконавцем за місцем знаходження майно (м. Новоазовськ та м. Донецьк Донецька область), яке знаходяться в зоні проведення антитерористичної операції, яка виключає можливість здійснення виконавчих дій у порядку та у спосіб, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Банк Національний Кредит» на касаційну скаргу головного державного виконавця Назаровця А. Т., у яких Банк просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Вказує, що наявність певних труднощів у здійсненні виконавчого провадження, на які посилається головний державний виконавець, не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що 14 червня 2016 року Приазовським районним судом Запорізької області на користь ПАТ «Банк Національний Кредит» на виконання рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2015 року у справі № 242/113/15-ц було видано виконавчий лист щодо звернення стягнення на майно боржника ТОВ «Сінтезпродсервіс».

04 липня 2016 року ПАТ «Банк Національний Кредит» звернулося до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо боржника ТОВ «Сінтезпродсервіс» на підставі виконавчого листа виданого Приазовським районним судом Запорізької області 14 червня 2016 року. Постановою головного державного виконавця Назаровця А. Т. від 02 серпня 2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту

8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Також вказано, що відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ, і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року, здійснення виконавчих дій щодо звернення стягнення на майно боржника за адресою: м. Мар'їнка, пр. Ворошилова, б. 16 Донецька область, та здійснення заходів примусового виконання щодо арешту та опису виявленого та зареєстрованого майна боржника на даний час є неможливим. Також зазначено, що державний виконавець позбавлений можливості повідомити боржника про відкриття виконавчого провадження у порядку, визначеному частиною першою

статті 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

У статті 14 ЦПК України 2004 року вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, рішення суду в цивільній справі, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом статті 387 ЦПК України 2004 року за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Положеннями статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Закон № 606-XIV) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до статті 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Пунктом 8 частиною першою статті 26 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Аналіз наведених положень законодавства свідчить, що у випадку передбаченому пунктом 8 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV, державний виконавець має право відмовити у відкритті виконавчого провадження лише у разі наявності обставин, які передбачені законом і при цьому безпосередньо визначені як такі, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Закон України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанова Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ, і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня

2015 року не передбачають обставин, які є підставами для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що закон не містить обставин, що виключають можливість відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим документом, а також враховуючи те, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення скарги.

Доводи касаційної скарги про неможливість здійснення виконавчих дій в зоні проведення антитерористичної операції у порядку та у спосіб, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», не спростовують висновків судів про те, що у державного виконавця не було підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича залишити без задоволення.

Ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 15 вересня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик