11 березня 2019 року м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Клочко І.В.,
секретаря судового засідання Шевчук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1. За цією адресою позивачка проживала разом з чоловіком, дана квартира приватизована. На даний час чоловік помер.
Разом з ними проживала їх донька ОСОБА_2 до середини 90-х років, а потім поїхала за кордон на постійне місце проживання.
Таким чином ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 вже більше 20 років, але на даний час залишається зареєстрованою.
З часу вибуття ОСОБА_2 участі у утриманні квартири не допомогала. На даний час відповідач не може самостійно зняти себе з реєстрації, оскільки перебуває за кордоном.
Позивачка несе тягар з утримання квартири з урахуванням реєстрації місця проживання відповідачки, якого фактично не існує, але формальний запис якого створює додаткове фінансове навантаження щодо утримання квартири АДРЕСА_1, оскільки перелік послуг за житлово-комунальні послуги нараховується у відповідності до кількості осіб, що зареєстровані у квартирі. Зазначена реєстрація відповідачки також створює перешкоди для позивача щодо отримання субсидії.
За даними свідоцтва про проживання ЖЕК міста Локарно повідомляє, що відповідачка проживає в м. Локарно з 22.09.1995 року та зареєстрована, але з вересня 1995 р. не проживає за адресою: АДРЕСА_1.
З огляду на викладене, позивачка просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1
В судове засідання позивачка не з'явилася, від адвоката надійшла заява про можливість розгляду справи у відсутність позивачки та їх представника, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила. За даних обставин, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи.
За даних обставин, заслухавши думку позивача, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави II Розділу III ЦПК України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1.
З часу вибуття ОСОБА_2 участі у утриманні квартири не допомогала.
Позивачка несе тягар з утримання квартири з урахуванням реєстрації місця проживання відповідачки, якого фактично не існує, але формальний запис якого створює додаткове фінансове навантаження щодо утримання квартири АДРЕСА_1, оскільки перелік послуг за житлово-комунальні послуги нараховується у відповідності до кількості осіб, що зареєстровані у квартирі. Зазначена реєстрація відповідачки також створює перешкоди для позивача щодо отримання субсидії.
За даними свідоцтва про проживання ЖЕК міста Локарно повідомляє, що відповідачка проживає в м. Локарно з 22.09.1995 року та зареєстрована, але з вересня 1995 р. не проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.
Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 ст. 116 ЖК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла.
З огляду на викладене, суд вважає позовну заяву обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 16, 319, 321, 391, ЦК України, 64, 71, 72, 150, 157 ЖК УРСР, статтями 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_1 місце проживання - АДРЕСА_1.
Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації - АДРЕСА_1.
Повний текст рішення складено 11.03.2019 року.
Суддя