Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 351/546/17

провадження № 61-46357 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Чарівне»

треті особи: Мирненська сільська рада Гуляйпільського району Запорізької області, приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Яна Олександрівна, Гуляйпільська районна державна адміністрація Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року у складі судді Телегуз С. М. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівне» (далі - ТОВ «Чарівне»), треті особи: Мирненська сільська рада Гуляйпільського району Запорізької області, приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Я. О., Гуляйпільська районна державна адміністрація Запорізької області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним заповіту, зобов`язання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди до договору оренди землі.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,8226 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, та права на земельну частку (пай), що перебуває у власності Відкритого акціонерного товариства «Таврійське», Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, розміром 2,58 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Починаючи з серпня 2013 року та на час відкриття спадщини, спадкодавець постійно проживала разом із нею у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Гуляйпільської міської ради Гуляйпільського району Запорізької області, а тому вона є такою, що прийняла спадщину у встановлені законом строки. Крім того їй, як непрацездатнійдоньці спадкодавця, належить право на отримання обов'язкової частки у спадщині.

У зв`язку з наявністю хронічної хвороби, вона звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом лише

22 березня 2017 року. У подальшому їй стало відомо, що 09 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 , відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_4 від

07 жовтня 2011 року, отримав два свідоцтва на право на спадщину за заповітом: на земельну ділянку та на право на земельну частку (пай).

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 скористався скрутним становищем та похилим віком спадкодавця, у зв`язку з чим заповіт на його ім'я складено під впливом тяжкої для ОСОБА_4 обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсними: заповіт ОСОБА_4 , посвідчений виконавчим комітетом Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області

07 жовтня 2011 року за реєстровим № 168, видані ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 листопада 2015 року № 2189 та № 2191, посвідчені приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я. О., та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 9,8226 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Оскільки спірна земельна ділянка площею 9,8226 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , перебуває у користуванні ТОВ «Чарівне» на підставі укладеного між зазначеним товариством та спадкодавцем договору оренди землі, ОСОБА_1 просила зобов`язати ТОВ «Чарівне» укласти з нею додаткову угоду до договору оренди землі щодо продовження його на той же термін і на тих же умовах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних до допустимих доказів на підтвердження неспроможності ОСОБА_4 у момент складення нею заповіту (07 жовтня 2011 року) розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до довідки про смерть № 76, ОСОБА_4 померла у віці 83 років, причина смерті: ішемічна хвороба серця.

Посилання на те, що позивач доглядала за своєю матір`ю, яка наприкінці свого життя проживала разом із нею та її чоловіком у АДРЕСА_1 , не дають підстав для висновку, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та спростовуються довідкою виконавчого комітету Мирненської сільської ради Гуляйпільського району від

31 липня 2015 № 158, відповідно до якої ОСОБА_4 за записами погосподарської книги була зареєстрована у 1975 року і по день її смерті проживала за адресою: АДРЕСА_2 , одна. При цьому, оскільки пенсійне посвідчення видано позивачу у травні 2016 року, тобто через рік після смерті спадкодавця, доводи ОСОБА_1 щодо наявності у неї права на обов`язкову частку у спадщині не є переконливими.

Крім того позивач після смерті матері, майже два роки не вчиняла жодних дій щодо реалізації спадкових прав, не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що не дає підстав для висновку про порушення її прав та законних інтересів, внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просила скасувати рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій того, що позивач є непрацездатною дочкою ОСОБА_4 та з

02 травня 2013 року отримує пенсію за віком, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що свідчить про наявність у неї права на обов`язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця.

На момент відкриття спадщини спадкодавець проживала разом із нею та її чоловіком у м. Гуляйполе, що підтверджується довідкою Гуляйпільської міської ради Запорізької області від 27 квітня 2017 року та довідкою Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області від 27 квітня

2017 року, а також поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про неприйняття нею спадщини.

Відмовляючи у задоволення позову в частині визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , суди залишили поза увагою, що він був укладений спадкодавцем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, з метою приховання правочину купівлі-продажу земельної ділянки товарного сільськогосподарського виробництва та права на земельну частку (паю). Заповіт містить помилки, як у прізвищі спадкодавця, так і у характеристиках спадкового майна, оскільки його ідентифікація здійснюється з посиланням на сертифікат на земельну частку (пай), який анульовано згідно розпорядження голови Гуляйпільської районної державної адміністрації від

24 жовтня 2013 року № 316, що свідчить про видачу ОСОБА_2 свідоцтв про право власності за заповітом на підставі недійсних документів.

У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Чарівне» на касаційну скаргу, у якому заявник просив касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Відзив ТОВ «Чарівне» мотивовано тим, що доводи ОСОБА_1 про прийняття нею спадщини як такою, що на час її відкриття постійно проживала разом із спадкодавцем, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Оформлення ОСОБА_4 заповіту від 07 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 приховує вчинення між зазначеними особами правочину купівлі-продажу земельної ділянки та права на земельну частку (пай), а відтак підпадає під правове регулювання статті 235 ЦК України. Зазначене підтверджується книгою реєстрів заповітів, що ведеться Мирненською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області, у якій за спірний період зареєстровано понад 20 заповітів на ім`я ОСОБА_2 від осіб, з якими він не перебуває у родинних відносинах.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому ОСОБА_2 , відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили відсутність у позивача права на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 , зважаючи на недосягнення нею на дату смерті спадкодавця пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Твердження позивача про постійне проживання з нею спадкодавця до моменту її смерті не підтверджено допустимими доказами, зокрема судовим рішення про встановлення факту проживання спадкоємця однією сім'єю із спадкодавцем, а виконання ОСОБА_1 обов`язку утримувати непрацездатну матір не свідчить про їх постійне проживання разом.

Посилання ОСОБА_1 на складення спадкодавцем заповіту під впливом тяжких для неї обставин є безпідставним, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що ОСОБА_4 на дату смерті мала повну цивільну дієздатність, наявні у неї хвороби були пов`язані з її віком, що не спростовує її волевиявлення на складення заповіту на його ім`я.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,8226 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , та на право на земельну частку (пай), що перебуває у власності ВАТ «Таврійське», Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, розміром 2,58 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Згідно договору оренди землі б/н від 10 листопада 2007 року належна спадкодавцю земельна ділянка площею 9,8226 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, передана у платне володіння та користування ТОВ «Чарівне» строком на 10 років.

01 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я. О. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4

Відповідно до довідки від 31 липня 2015 року № 158, виданої виконавчим комітетом Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, ОСОБА_4 , згідно погосподарської книги, проживала одна та була зареєстрована з 1975 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

07 жовтня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений виконавчим комітетом Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області за № 168, яким заповідала належні їй земельні ділянки

ОСОБА_2 , а решту майна, що належатиме їй на дату смерті, - доньці

ОСОБА_7

09 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримав два свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2189 та № 2191, спадкоємець ОСОБА_7 відмовилася від спадщини на користь ОСОБА_2

22 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_4

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом, суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право:

1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України);

2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК України);

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Допереліку осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині належать, зокрема повнолітні непрацездатні діти спадкодавця (частина перша статті 1241 ЦК України).

Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

У разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем (пункт 3.22. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року

№ 296/5, в редакції чинній на час відкриття спадщини).

Ураховуючи встановлені на підставі належним чином оцінених доказів обставини у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки спадкодавець, згідно довідки Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, на дату відкриття спадщини постійно проживала одна на території зазначеної сільської ради, при цьому ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася.

Доводи касаційної скарги про те, факт постійного проживання

ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджується довідкою від 27 квітня 2017 року, складеною депутатом Гуляйпільської міської ради Запорізької області, за наслідком опитування сусідів по зверненню ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються установленими судами попередніх інстанцій обставинами того, що

ОСОБА_4 проживала разом із ОСОБА_1 лише наприкінці життя як така, що за віком потребувала стороннього догляду, місця свого постійного проживання не змінила, продовжувала отримувати пенсію за місцем її реєстрації.

Твердження заявника про наявність у неї, як непрацездатної дитини спадкодавця, права, незалежно від змісту заповіту успадкувати половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов`язкової частки), не мають вирішального значення, оскільки встановлення її непрацездатності за відсутності доказів прийняття спадщини, є недостатнім для отримання права на спадкове майно.

Наведене підтверджує обгрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що видача ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом, а також державна реєстрації за ним права власності на спадкове майно, вчинені з дотриманням вимог діючого законодавства. Натомість ОСОБА_1 протягом майже двох років не вчиняла дій спрямованих на реалізацію спадкових прав.

Щодо доводів касаційної скарги про визнання недійсним заповіту

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Загальні вимоги щодо форми заповіту та порядку його посвідчення визначені статтею 1247 ЦК України, за змістом якої заповіт повинен бути складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Аналогічне положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Ураховуючи, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам щодо його форми, підписаний спадкодавцем та посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, а також те, що позивач не надала належних та допустимих доказів відсутності у ОСОБА_4 волевиявлення на складання заповіту від 07 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 , дійсність якого спадкодавець за життя не оспорювала, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02 травня

2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик