У Х В А Л А

17 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 311/1684/16-ц

Провадження № 14-489зц19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Яновської О. Г.

ознайомилася з касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року (далі - касаційна скарга) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Прокредит банк» (далі - позивач) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (далі разом - відповідачі) про стягнення заборгованості за кредитним договором і

в с т а н о в и л а:

у червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання траншу від 22 травня 2014 року у загальному розмірі 282 066,06 грн і за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року в загальному розмірі 269 381,90 грн.

16 грудня 2016 року Васильківський районний суд Запорізької області ухвалив рішення, яким позов задовольнив частково: стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість:

- за договором про надання траншу від 22 травня 2014 року в загальному розмірі 282 066,06 грн, з яких: 199 288,12 грн - заборгованість за кредитом, 22 976,36 грн - проценти за користування кредитом, 3 601,75 грн - проценти за неправомірне користування кредитом, 56 199,83 грн - пеня;

- за договором про надання траншу від 26 червня 2014 року в загальному розмірі 269 381,90 грн, з яких: 190 228,52 грн - заборгованість за кредитом, 22 785,99 грн - проценти за користування кредитом, 3 413,86 грн - проценти за неправомірне користування кредитом, 52 953,53 грн - пеня;

узадоволенні інших позовних вимог - відмовив.

27 липня 2017 року Апеляційний суд Запорізької області постановив ухвалу, якою рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишив без змін.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Васильківського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

31 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, якою касаційну скаргу залишив без задоволення, а рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін.

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу (надійшла 30 серпня 2019 року за вх. № 780/0/255-19), в якій просить:

- прийняти скаргу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду;

- направити справу № 311/1684/16-ц на новий розгляд до суду першої інстанції для об`єктивного розгляду справи та належного з`ясування обставин;

- на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду зупинити дію рішень суду про стягнення на користь позивача заборгованості з відповідачів.

У касаційній скарзі звертає увагу на те, що висновки Васильківського районного суду Запорізької області у рішенні від 16 грудня 2016 року, Апеляційного суду Запорізької області в ухвалі від 27 липня 2017 року, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2019 року суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 29 березня 2017 року в справі № 6-3087цс16.

З висновками судів у справі № 311/1684/16-ц не погоджується та вважає їх необґрунтованими. Вказує, що перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду необхідний для забезпечення належного доступу до правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Право касаційного оскарження та судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначені у статті 389 ЦПК України.

Вичерпний перелік підстав для передання справи, яка розглядається у касаційному порядку, на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлено статтею 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду залишив без задоволення касаційну скаргуу справі № 311/1684/16-ц і на розгляд Великої Палати Верховного Суду її не передавав.

Згідно з частиною третьою статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Окрім того, з моменту набрання чинності Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» процесуальний закон не передбачає такого ж інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у главі 3 розділу V ЦПК України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року.

З огляду на вказане у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для розгляду касаційної скарги, яка надійшла до неї 30 серпня 2019 року. Тому у прийнятті такої скарги необхідно відмовити і з доданими до неї матеріалами повернути ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

За відсутності повноважень для розгляду касаційної скарги на судові рішення у справі № 311/1684/16-ц Велика Палата Верховного Суду не є у цій справі судом, встановленим законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» («Ashingdane v. The United Kingdom») від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» («Fayed v. The United Kingdom») від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Відмова у прийнятті до розгляду заяви про перегляд не може свідчити про порушення права заявника на доступ до суду, оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення судів першої та апеляційної інстанцій розглянув у встановленому законом порядку Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Установлене ЦПК України обмеження права на подання касаційної скарги на судові рішення у справі № 311/1684/16-ц було передбачуваним для ОСОБА_1 . Крім того, у резолютивній частині оскарженої постанови Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду вказав, що ця постанова оскарженню не підлягає.

Згідно з практикою ЄСПЛ правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Світлана Науменко проти України» («Svetlana Naumenko v. Ukraine») від 9 листопада 2004 року, заява № 41984/98, § 53).

Звернення із заявою про перегляд постанови касаційного суду, яку в силу прямої вказівки закону не можна оскаржити, ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2017 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Прокредит банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та додані до неї матеріали повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкВ. С. Князєв
Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукО. Б. Прокопенко
Ю. Л. ВласовВ. В. Пророк
М. І. ГрицівЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
Ж. М. ЄленінаО. Г. Яновська
О. С. Золотніков