Справа № 161/724/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/508/19 Категорія: 71 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Грушицького А. І.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Заяву обґрунтував тим, що у 1986 році разом зі своєю донькою, ОСОБА_3, переїхав на постійне проживання в смт Кореїз Ялтинської міської ради АР Крим. В період з 1986 року по 1988 року працював у Ялтинській державній філармонії на посаді водія-охоронця, а з 1988 року по 2000 рік в санаторії ім. Дзержинського. У 1994 року він отримав паспорт громадянина України, який внаслідок окупації АР Крим був знищений. Зазначив, що з 1986 року по даний момент він нікуди не виїжджав за межі України.

Таким чином, без встановлення факту постійного проживання на території України він позбавлений можливості отримати паспорт громадянина України.

Враховуючи викладене, просив суд встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та, зокрема, з 1986 року по 24 серпня 1991 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити та встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, зокрема з 1996 року по 24 серпня 1991 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області вважаючи оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року таким, що прийняте судом з додержанням вимог закону, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення заявника ОСОБА_1, представника заінтересованої особи ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявник не довів наявність обставин, якими він обґрунтовує заяву про встановлення факту постійного проживання на території України.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на дійсних обставинах справи та відповідних нормах закону, а тому з ним повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З аналізу наведених норм закону вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, згідно яких громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року в редакції від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі Порядок), передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина 1 статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобовязання припинити іноземне громадянство для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобовязання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абзац 12 статті 1 Закону України «Про громадянство України»).

Суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що заявник не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України, починаючи з 1986 року по 24 серпня 1991 року.

Так, з копій письмових доказів, які були надані заявником суду, а саме: довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 13 березня 2001 року (а.с. 4); посвідчення водія серії ВНА № 009091, виданого 09 вересня 1994 року (а.с. 5-6); посвідчення Українського Козацтва № 140156, виданого 19 січня 1998 року (а.с. 7); посвідчення Київської організації Спілки офіцерів України № 096 від 05 грудня 2004 року (а.с. 8) неможливо встановити, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України у зазначений ним період.

Інших документів на підтвердження постійного проживання на території України у спірний період, заявником не надано.

В суді апеляційної інстанції заявник подав для огляду трудову книжку, згідно із записами в якій він у період з 22 травня 1986 року по 6 листопада 2013 року працював на посаді водія в санаторії ім. Дзержинського Ялтинського управління Міністерства охорони здоровя (а.с. 47).

Проте такі записи суперечать його поясненням про те, що у період з 1986 року по 1988 року він працював у Ялтинській державній філармонії на посаді водія-охоронця, а в санаторії ім. Дзержинського лише з 1988 року по 2000 рік (а.с. 2, 42).

Довідка про присвоєння ідентифікаційного номера видана ОСОБА_1 ДПІ у Миколаївському районі Миколаївської області (а.с. 4), що також не співвідноситься із його поясненнями, що він постійно проживав на території АР Крим.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що переїхав на постійне місце проживання до м. Луцька у 2015 році, разом з тим ОСОБА_1 не надав суду будь-яких пояснень, за якими документами він перетинав тимчасовий пункт пропуску через адміністративний кордон України на межі з АР Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги надані ним докази, які підтверджують його проживання за вказаний період виключно на території України є безпідставними, оскільки судом була надана належна оцінка таким доказам та зроблено обґрунтований висновок про те, що дані докази самі по собі не є належними на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на ту обставину, що згадуваний заявником санаторій ім. Дзержинського знаходиться у м. Сочі, а не у м. Ялта не впливає на правильний по суті висновок суду по справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими, апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення місцевого суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 294, 374, 375, 382-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді