РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18947/18

пр. № 2/759/2583/19

20 червня 2019 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Коваль О.А. розглянувши у приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Представник ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 26851,87 грн, зазначаючи, що саме таку майнову шкоду було сплачено позивачем на користь потерпілого внаслідок ДТП від 14.06.2017 р. ОСОБА_2 в якості страхового відшкодування, оскільки відповідач як водій страхувальник забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду не надав письмове повідомлення встановленого зразка у строк, визначений законодавством.

Ухвалою суду від 10.12.2018 р. у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Від представника відповідача - адвоката Олійника О.С. 27.05.2019 р. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення, викладені у відзиві стосуються того, що позивач ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було письмово повідомлене потерпілою стороною про настання страхового випадку, зокрема про дату, місце його настання, винну особу, номер полісу забезпеченого транспортного засобу, і, крім того, було повідомлене відповідачем у телефонному режимі 14.06.2017 р. про цю подію. При цьому, факт неповідомлення ОСОБА_1 страховика про настання страхового випадку сам по собі не може бути підставою для стягнення зі страхувальника суми страхового відшкодування в порядку регресу, на підтвердження чого надано відповідну практику Верховного Суду України. Також представником відповідача зазначено про те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не визначено конкретного порядку та строків повідомлення водієм забезпеченого транспортного засобу страхувальника про настання дорожньо-транспортної пригоди.

10.06.2019 року від представника позивача надійшла суду Відповідь на відзив згідної якої позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, вказуючи на обгрунтованість таких.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов наступного висновку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 21.11.2016 р. між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 5232754, за яким страховик зобов`язався відшкодовувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації автомобіля «Тойота Кемрі», д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно постанови Святошинського районного суду м. Києва від 27.07.2017 р. гр. ОСОБА_1 14.06.2017 р. близько 13 год. 20 хв., керуючи автомобілем «Тойота», д.н.з. НОМЕР_1 в м. Києві по вул. Миру, 17, в порушення вимог п.п. 2.3б, 1.5, 2.3а ПДР, не впорався з керуванням, не врахував дорожньої обстановки та технічний стан власного т/з, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до цієї постанови ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке призвело до вказаної ДТП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до Звіту № 183438 від 29.07.2017 р. ринкова вартість т/з «Фіат Добло», д.н.з. НОМЕР_2 , до пошкодження становила 76 841,87 грн, а вартість його відновлювального ремонту складає 261 660,14 грн, а тому враховуючи положення п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначений автомобіль є фізично знищеним.

Згідно п. 30.2 ст. 30 цього Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до Звіту № 121/10/17 від 04.10.2017 року вартість пошкодженого автомобіля «Фіат Добло», д.н.з. НОМЕР_3 складає 49 990 грн., таким чином різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП становить 26851,87 грн.

На підставі заяви про настання страхового випадку від 20.07.2017 р. та страхового акту № UA 031/L01/01 від 02.10.2017 р. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування в розмірі 26851,87 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 6443 від 03.10.2017 р.

Відповідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

П. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана однієї особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

За приписами ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1, п. 22.2 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2% від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

З наведеного вбачається, що обов`язок сплатити потерпілому страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика (за вирахуванням франшизи) покладається на ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", що і було зроблено позивачем в даному випадку.

П. п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, покладено обов`язок невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

За приписами пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п. п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Факт неповідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків (зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15, від 22 березня 2017 року у справі №6-2011цс16, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №722/1929/15-ц, від 10 жовтня 2018 року №371/6159/16-ц та Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 208/7291/13-ц провадження № 61-5596св18).

В даному випадку слід вказати, що така правова позиція була викладена, як Верховним Судом України так і Верховним Судом у січні 2019 року.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Суд, при прийнятті даного рішення, зважає також і на те, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування.

Таким чином, суд вважає, що сам по собі факт неповідомлення водієм, винним у вчиненні дорожньо-транспортної, страховика про настання страхового випадку за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався, не свідчить про недосягнення такої мети у вигляді неможливості перевірки обставин дорожньо-транспортної пригоди власними силами, та про те, що відсутність повідомлення відповідача призвела до необґрунтованих виплат.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмовити ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" у задоволенні його позову.

З огляду на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 979-983, 988, 989 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 12, 22, 33, 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Текст рішення складено 20.06.2019 року.

Суддя Коваль О.А.