Справа № 369/4988/17
Провадження № 2/369/1622/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Головатюк В.В.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Авіа Сервіс», товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Інвест», треті особи Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Національний Авіаційний університет, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока», ОСОБА_2 про стягнення шкоди та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Повернувшись з відрядження він побачив, що під балконом його квартири з нижнього поверху прибудована прибудова, дах якої впритул приміщений до його балкону та вікон. Його не повідомляли про таке будівництво, жодних дозволів він не надав. Структура прибудови дозволяє вільне проникнення з вулиці до його квартири, порушує правила добросусідства, норми санітарної та протипожежної безпеки. Поверх, на якому тривають будівельні роботи, є технічними, даних про передачу його у власність третім особам немає. Спочатку між ними було досягнуто домовленості щодо встановлення в його квартирі захиснів ролетів та компенсацію витрат на ремонт конструкції кондиціонеру за рахунок забудовника. На виконання усних домовленостей він вийняв фахівців і оплатив їх роботу. Але відповідач відмовився від оплати цих робіт. Тому він направив вимогу до відповідачів щодо знесення частини надбудови. У добровільному порядку відповідач не відновлює його порушених прав. Вказав, що такими неправомірними діями, відповідач завдав йому також і моральної шкоди. Він вимушено перебував у стані тривоги за свою безпеку, усвідомлював високу вірогідність проникнення до його житла третіх осіб, заволодіння проти його волі частиною належного йому майна. Завдану шкоду він оцінює в 10000 грн.

Просив суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., зобов'язати ТОВ «Квартал-Авіа-Сервіс» за власний кошт демонтувати надбудову; судові витрати покласти на відповідача.

При розгляді справи позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Зазначив, що балансоутримувачем приміщення, де ведеться будівництво, є ТОВ «Альфа-Капітал-Інвест», який є належним відповідачем. Саме ним вчиняються неправомірні дії щодо будівництва. У добровільному порядку відповідач відмовляється відновлювати його права. Вказав, що неправомірними діями, відповідач завдав йому також і моральної шкоди. Він вимушено перебував у стані тривоги за свою безпеку, усвідомлював високу вірогідність проникнення до його житла третіх осіб, заволодіння проти його волі частиною належного йому майна. Завдану шкоду він оцінює в 100 000 грн.

Просив суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., зобов'язати ТОВ «Альфа-Капітал-Інвест» за власний кошт демонтувати надбудову; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду до участі при розгляді справ було залучено у якості співвідповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Інвест» та треті особи Національний Авіаційний університет, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока», ОСОБА_2.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Інвест» проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. На час ухвалення рішення представник відповідача не надав доказів на підтвердження поважності причин відкладення розгляду справи та доводів, викладених у клопотанні, не надав будь-яких документів на підтвердження своїх повноважень.

У судове засідання представники товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Авіа Сервіс», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Національного Авіаційного університету, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока», ОСОБА_2 не з'явились. Про час та місце розгляду повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило на час розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 24 липня 2015 року ОСОБА_1, отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 41211773), а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14 січня 2015 року між ТОВ «Квартал-Авіа-Сервіс» та ОСОБА_1, укладено договір про надання послуг з утримання будинку, прибудинкової території №82/1.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 04 травня 2017 року вбачається, що посадовою особою Департаментуз метою проведення позапланової перевірки у жовтні 2016 року було здійснено виїзд на земельну ділянку по вул.Вітянська, 2 в м.Вишневе, та встановлено, що на першому житловому поверсі багатоповерхового будинку виконуються роботи з влаштування металевих конструкцій з подальшим влаштуванням даху. Встановити конкретну квартиру та власника ким виконуються роботи не вдалось через неможливість потрапити в середину багатоквартирного житлового будинку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

В матеріалах справи відсутні докази того, що хто саме здійснює будівництво. Позивачем не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні.

Крім того, згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При розгляді справи встановлено, що на час прийняття судом рішення право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (Інформація з Державного реєстру речових прав №142565486 від 24 жовтня 2018 року).

Пояснення позивача ОСОБА_1, що договір він не укладав, порушено кримінальне провадження щодо обставин неправомірного позбавлення його власності, суд до уваги не бере, оскільки даний договір не оспорений, а матеріали справи не містять доказів нікчемності договору. Крім того, суд оцінює критично пояснення позивача, що він має право вимагати знести всі побудови так як на час пред'явлення позову він був власником квартири. Разом з тим, на час ухвалення судового рішення позивач не є власником, а новий власник позовні вимоги не підтримав.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно дост. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

Оскільки позивач не надав доказів того, що він є власником квартири, наявності будь-яких перешкод в користуванні власним майном через здійснення будівництва, не заявлено клопотань про їх витребування, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Також суд зазначає, що у відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Відповідно до п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом;як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Будь-яких доказів на підтвердження вищевказаних доводів матеріали справи не містять. А саме лише посилання позивача на відсутність в нього даних доказів не може бути достатніми та належними доказами, що дозволили суду демонтувати дану будову.

Положеннями ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

Таким чином, предметом доказування для позивача у цій справі, окрім наслідків у вигляді травми є протиправність дій відповідача та причинно-наслідковий зв'язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань.

Матеріали справи не містять доказів протиправних дій саме з боку відповідача. Позивач у судовому засіданні не конкретизував, які саме дії відповідача є неправомірними та якими йому завдано моральної шкоди. Тому позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Квартал-Авіа Сервіс», товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Капітал-Інвест», треті особи Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Національний Авіаційний університет, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толока», ОСОБА_2 відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 01 березня 2019 року.

Суддя Н.С. Пінкевич