ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/652/19 Справа № 201/4259/17 Головуючий у першій інстанції: Федоріщев С.С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 23 листопада 2009 року уклав з відповідачем кредитно-заставний договір №IFH0AD40306401, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти для купівлі автомобіля в сумі 72849,54 гривень зі сплатою 20,04 відсотків річних з кінцевим терміном погашення 22 листопада 2013 року. Обов`язок сплачувати комісію позивач вважає несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому позивач просив визнати п. 17 кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року щодо оплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів з 15 по 19 число кожного місяця недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів з 15 по 19 число кожного місяця, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення 14.02.2019 року судової повістки позивачу та його представнику ОСОБА_2 ,а також письмовою розпискою представника відповідача Сокуренко Є.С. від 29.01.2019 року (а.с. 166).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 23 листопада 2009 року було укладено кредитно-заставний договір №IFH0AD40306401, за умовами якого банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти для купівлі автомобіля в сумі 72849,54 гривень зі сплатою 20,04 відсотків річних з кінцевим терміном погашення 22 листопада 2013 року (а.с. 5-7).

Пунктом 4.3 вказаного вище договору передбачено, зокрема, сплату позичальником кредитору винагороди у встановлених розмірі та строки, що зазначені в статті 17.1.8.

Згідно п. 4.4 кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до пункту 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Пунктом 5.1 кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року визначено, що для виконання зобов`язань за цим Договором Банк резервує ресурси в розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту (Додаток №1) до цього Договору і надає Позичальнику право на їх використання.

Згідно п. 5.2 договору, за надане право, зазначена у статті 5.1 Договору, Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному в статті 17.1.8 Договору.

За змістом п. 5.3 кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році.

Відповідно до п. 5.5 винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісячно з щомісячним платежем за Кредитом з дня нарахування відповідно до статті 5.2 Договору. У випадку повного погашення Кредиту винагорода виплачується одночасно з останнім платежем за Кредитом.

За змістом пункту 17 "Особливі умови" кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року, зокрема, в підпункті 17.1.8 передбачено сплату інших платежів на користь банку, а саме:

а) винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1995,00 грн;

б) винагороду за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісячно в період сплати у розмірі 0,00% від суми наданого кредиту;

в) винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст. 16.9;

г) винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Пункт 17.1.9 договору встановлює сплату банку винагороди з 15 по 19 число кожного місяця.

Згідно пункту 17.8 договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячний платіж у розмірі 2462,78 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитно-заставний договір №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

За положеннями п. 3 ч. 5 вказаної вище статті до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За змістом ч. 7 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Також, згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №61-1536св17.

Отже, встановивши у кредитному договорі платіж зі сплати щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів (п.п. "г" п. 17.1.8), ПАТ КБ "ПриватБанк"не довів, які саме послуги (резервування ресурсів) за вказану винагороду він надав позивачу.

Відповідач нараховував щомісячну винагороду за резервування ресурсів, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага) які замовлялись споживачем за договором кредиту.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що встановлення щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів суперечило вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», - колегія приходить до висновку про наявність ознак недійсності пункту 17.1.8 (підпункту"г") кредитного договору №IFH0AD40306401 від 23 листопада 2009 року, яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати щомісячно винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів, з моменту його укладення.

Разом з тим, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до постановлення місцевим судом оскаржуваного рішення, про що викладено в письмових запереченнях банку (а.с. 102-104).

Даний позов пред"явлено з порушенням без поважних причин трирічного строку позовної давності з часу укладення кредитного договору.

Крім того, договором кредиту передбачено, що сплата винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів проводиться щомісячними платежами, а тому позовна давність за вимогами позивача про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що оспорюваний договір укладено 23.11.2009 року; встановивши, що погашення заборгованості (строк дії договору) за умовами кредитного договору №IFH0AD40306401 визначено по 22.11.2013 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 22.03.2017 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2); враховуючи подання відповідачем до ухвалення судом першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 102-104), - колегія приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з пропуском позивачем без поважних причин трирічного строку позовної давності.

Позивачем не доведено наявність підстав для висновку про пропущення трирічного строку позовної давності з поважних причин; відповідні докази позивачем не надані, клопотань про витребування таких доказів судом не заявлено.

Доказів вчинення позивачем дій, що свідчать про переривання строку позовної даності, не представлено; клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

У пункті 11 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року N14, роз`яснено, зокрема, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, не навів належного обґрунтування щодо заявленого позову, однак ухвалив правильне по суті та справедливе рішення, яке підлягає залишенню без змін; судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді