Дата документу 15.05.2019 Справа № 319/1460/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №319/1460/16 Головуючий у 1 інстанції Хамзін Т.Р.
Провадження № 22-ц/807/1076/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 2009 року ОСОБА_1 працював у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця». 31 березня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового строком на три роки та приймав участь в антитерористичній операції. Під час перебування на військовій службі, дружина позивача ОСОБА_3 , отримала лист від виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» від 29 червня 2016 року про припинення трудового договору з 04 квітня 2016 року. При цьому виробничий підрозділ посилався на те, що частина третя статті 119 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки контракт ним було укладено в особливий період, в умовах виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Просив суд поновити його на посаді сторожа у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20 439,20 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07.12.2016 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №36/ОС від 29 червня 2016 року начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху 04 квітня 2016 року у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа гірничо-дробильно-сортувального цеху виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 04 квітня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно в сумі 15 575,04 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 975,63 грн.

Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення на роботі ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду в частині відмови суду у стягненні моральної шкоди скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку, позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмовив в задоволенні позовних вимог т щодо стягнення моральної шкоди, у зв`язку з чим судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в оскаржуваній позивачем частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричинення позивачеві моральної шкоди, тому підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.

Встановлено, що 21 грудня 2009 року ОСОБА_1 на підставі наказу № 84/ОС від 21.12.2009 було прийнято на роботу до виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» на посаду машиніста бурової установки 4 розряду.

28 березня 2016 року ОСОБА_1 було переведено на посаду сторожа гірничо-дробильно сортувального цеху на підставі наказу №11/ОС від 28.03.2016.

31 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки.

Рекомендованим листом №451 від 29 червня 2016 року, який було направлено за адресою реєстрації позивача та отримано його дружиною ОСОБА_3 , було повідомлено про звільнення ОСОБА_1 з посади за ч. 3 ст.36 КЗпП України та запропоновано забрати трудову книжку. Разом з листом було надіслано наказ начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» № 36/ОС від 29 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху 04 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості 5 днів.

При цьому, у вказаному листі виробничий підрозділ «Трудівський кар`єр» посилався на те, що ч.3 ст. 119 КЗпП України не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

З табеля обліку використання робочого часу вбачається, що починаючи з 04 квітня 2016 року по день видання наказу від 29 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 значиться як неявка його на роботу з нез`ясованих причин.

Суд першої інстанції визнав незаконним та скасував наказ про звільнення ОСОБА_1 , тобто визнав, що права позивача були порушені.

Проте, судом не застосовано норми ст. 23 ЦК України, відповідно до ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 якої, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приніжені честі та гідності фізичної особи.

Завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з незаконним звільненням, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми.

Крім того, завдана моральна шкода полягає у приниженні його честі та гідності як захисника країни, внаслідок не правильного тлумачення з боку відповідача порядку та підстав призову на військову службу, умов її проходження, правового регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців, які визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Згідно ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач три роки знаходився на військовій службі, захищаючи державу, його права були порушені.

Колегія вважає, що позивачу дійсно протиправними діями відповідача заподіяна моральна шкода яка виходячи з характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, перебування на військовій службі, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди і виходячи з вимог розумності і справедливості повинна становити 5 000 грн.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що вказані порушення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України рішення районного суду скасовує в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди..

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди скасувати, та прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: