Справа № 541/2753/18
Провадження №4-с/525/1/2019

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року сел. Велика Багачка

Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Хоролець В.В., при секретарі Гавриш О.В., з участю заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області, -

в с т а н о в и в:

До Великобагачанського районного суду Полтавської області з Миргородського міськрайонного суду Полтавської області після задоволення самовідводів суддів цього суду надійшла скарга ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області.

Зі скарги ОСОБА_1 вбачається, що Миргородським міськрайонним судом Полтавської області було видано судові накази: по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп. За останні роки судові накази неодноразово поверталися до Миргородського відділу ДВС, а потім передавалися назад до Лубенського відділу ДВС. Останній раз ним особисто дані накази були подані до Лубенського відділу ДВС 06.07.2018 року, однак 21.11.2018 року всі документи йому було повернуто державним виконавцем Лубенського відділу ДВС на підставі двох повідомлень державного виконавця від 08.11.2018 року.

Заявник ОСОБА_1 вважає такі дії державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Іванко О.В. незаконними, посилаючись на не вірне трактування державним виконавцем поняття процесуальних строків, також посилається на п.5 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» та просить скасувати постанови даного державного виконавця від 08.11.2018 року №28607 та №28610 та зобов`язати даного державного виконавця прийняти до виконання вищевказані судові накази, відкривши виконавче провадження (а.с.а.с.1-2).

Ухвалою судді Великобагачанського районного суду від 16.01.2019 року було відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 та призначено судовий розгляд по вищевказаній скарзі (а.с.53). Судовий розгляд скарги переносився з поважних причин, останнє судове засідання призначено на 20.05.2019 року.

Про день і час розгляду скарги учасники справи сповіщені в порядку, передбаченому ст.ст.128-131 ЦПК України.

13.12.2018 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (в той час, коли справа ще знаходилася на розгляді даного суду) надійшли письмові заперечення Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області на скаргу ОСОБА_1 , зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 пропустив строки, які були встановлені державним виконавцем для повторного пред`явлення виконавчого документу до 16.12.2016 року, подавши 06.07.2018 року до відділу ДВС відповідні судові накази, при цьому, доказів про поважність причин пропуску такого строку чи про поновлення йому судом такого строку ОСОБА_1 надано не було; в задоволенні скарги ОСОБА_1 вищевказаний відділ ДВС просив відмовити у повному обсязі (а.с.а.с.25,29).

В судовому засіданні 20.05.2019 року заявник ОСОБА_1 подану скаргу підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини та доводи, що викладені у скарзі і просив її задовольнити.

Представник Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання 20.05.2019 року не з`явився, даний відділ належним чином сповіщений про день і час розгляду скарги, до суду 10.05.2019 року надійшло клопотання даного відділу про розгляд справи у відсутність представника даного відділу на підставі наявних матеріалів справи.

За нормою ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги не перешкоджають її розгляду.

Суд, заслухавши пояснення заявника ОСОБА_1 , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, що додані до скарги ОСОБА_1 в їх сукупності та взаємозв`язку приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Судом встановлено, що 07.08.2009 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області у справі 2-н-229/2009 р. видано судовий наказ про стягнення з Кредитної спілки «Лубно» на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по договору внеску (вкладу) на депозитний рахунок № М1006Б від 10.06.2008 року в сумі 15000 грн. (а.с.3).

23.12.2009 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області у справі 2-н-336/2009 р. видано судовий наказ про стягнення з Кредитної спілки «Лубно» на користь ОСОБА_1 сум внесків на загальну суму 27853 грн.39 коп. (а.с.8).

16.12.2015 року постановами старшого державного виконавця відділу ДВС Миргородського МУЮ Горбань Л.А. Семенову А.В. повернуті виконавчі документи судовий наказ по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп.; вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений на виконання до 16.12.2016 року (а.с.а.с.4,9). З написів на супровідному листі вбачається, що стягувач ОСОБА_1 отримав вищевказані судові накази особисто 18.12.2015 року.

06.07.2018 року ОСОБА_1 подав заяви до Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області про відкриття виконавчого провадження за судовим наказом по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на його користь з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп. До даних заяв було додано вищевказані судові накази від 07.08.2009 року та від 23.12.2009 року (а.с.а.с.5,10). Вбачається, що на даних заявах міститься штамп вхідної кореспонденції вищевказаного відділу ДВС з датою 07.11.2018 року.

08.11.2018 року заступником начальника відділу Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Іванко Олегом Володимировичем складено повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання щодо судових наказів по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп., посилаючись на те, що заявником ОСОБА_1 пропущено строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (а.с.а.с.7,12). В подальшому, 08.11.2018 року на адресу ОСОБА_1 було направлено засобами поштового зв`язку вищевказані повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачеві без прийняття до виконання за вихідними №28610 та №28607 (а.с.а.с.6,11).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З доводів скарги ОСОБА_1 вбачається, що він посилається на положення ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року про те, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (а.с.а.с.1-2).

Так, 02.06.2016 року прийнято Закон України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016 року.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник (ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження»). Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ (ч.2 цієї статті).

Відповідно до положень ч.1 ст.18 даного Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому законом (ст.19 вищевказаного Закону).

Відповідно до положень ч.1 ст.11 даного Закону, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Згідно частини другої цієї статі, будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Системний аналіз положень ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» та юридична конструкція цієї норми вказує на те, що первинно строки у виконавчому провадженні визначаються законом, а у разі, якщо такі строки не визначені законом, то тільки тоді вони встановлюються виконавцем.

Згідно імперативних положень ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Крім цього, відповідно до ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тобто, системний аналіз вищевказаним норм матеріального права вказує на те, що в даному випадку, ураховуючи норми прийнятого 02.06.2016 року Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, повинні застосовуватися правила, визначені положеннями ч.1 ст.12 даного Закону. При цьому, в даній нормі ці процесуальні строки визначені саме Законом, відповідно, строки не можуть визначатися виконавцем, оскільки вони чітко визначені Законом.

Як вбачається з сукупності досліджених матеріалів даної скарги, виконавчі документисудові накази: судовий наказ по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп. були видані до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, відповідно, з огляду на імперативні положення ч.1 ст.12 та ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, на дані виконавчі документи поширюються трьох річних строк для пред`явлення до примусового виконання вищевказаних судових наказів, відповідно, стягувач ОСОБА_1 не пропустив строків, визначених Законом (а не виконавцем) тобто ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року.

Враховуючи вищевказані висновки, з урахуванням імперативних положень ч.1 ст.12 та ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, суд не погоджується з доводами, які викладені у повідомленнях від 08.11.2018 року про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання та доводах, які вказані у письмових запереченнях Лубенського міськрайонного відділу ДВС щодо пропуску заявником ОСОБА_1 строку пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (який був встановлений державним виконавцем до 16.12.2016 року), оскільки в даному випадку уповноваженою посадовою особою відділу ДВС здійснено невірне трактування положень п.2 ч.4 ст.4 та ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року.

В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля утвердження верховенства права та європейських підходів до розуміння прав людини, 23 лютого 2006 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Основними цілями даного Закону є застосування практики Європейського суду з прав людини з метою забезпечення виконання рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України та впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом України №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Положення статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплюють право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на гарантоване ст.6 Конвенції «право на суд», яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обов`язковість до виконання судового рішення. Тому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу з метою забезпечення положень статті 6 («права на суд»).

В цьому контексті системний аналіз ряду рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Алпатов та інші проти України», «Варава та інші проти України», «Робота та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до конвенції з огляду на порушення права на виконання рішення суду протягом розумного строку) також засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що в повній мірі узгоджується з положеннями ст.124 Конституції України.

У пунктах 18,23 рішення Європейського суду з прав людини від 12.05.2011 року у справі «Лінісвіцька проти України» Судом визначено, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв`язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, визначених у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку; виконавча служба, яка здійснює виконання остаточного рішення, має закінчити провадження без зволікань.

Також, у справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Було б незрозуміло, якби ст.6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі (справедливий, публічний і швидкий розгляд), і водночас не передбачала виконання судових рішень»).

У відповідності до положень ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевказані висновки, з огляду на положення та зміст ч.1 ст.12 та ч.5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року та заявлені у пп.1 та 2 скарги вимоги, з урахуванням вищенаведених рішень ЄСПЛ щодо поняття виконання судового рішення та положень ч.2 ст.451 ЦПК України необхідно визнати незаконними та скасувати повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання щодо судових наказів по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп. від 08.11.2018 року, що складені 08.11.2018 року заступником начальника відділу Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Іванко Олегом Володимировичем та зобов`язати відповідний орган державної виконавчої служби Лубенський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Полтавській області прийняти до виконання виконавчі документи - судові накази: судовий наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та судовий наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп., що буде належною гарантією захисту прав стягувача у конкретних спірних правовідносинах в межах доводів поданої скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.19,124 Конституції України, ст.ст.1,2,15,18,19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені у постанові №8 від 25.09.2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», ст.ст. 3,4,11,12,13,18,76-80,81,83,259,258-261,263-265,353,447-453 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії посадової особи Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати повідомлення про повернення виконавчих документів стягувачу без прийняття до виконання щодо судових наказів по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп. від 08.11.2018 року, що складені 08.11.2018 року заступником начальника відділу Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Іванко Олегом Володимировичем та зобов`язати орган державної виконавчої служби Лубенський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Полтавській області прийняти до виконання виконавчі документи - судові накази: судовий наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі 2-н-229/2009 від 07.08.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 15000 грн. та судовий наказ Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі №2-н-366/2009 від 23.12.2009 року про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Лубно» 27853 грн.39 коп.

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Великобагачанський районний суд Полтавської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення особі відповідної ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.В. Хоролець