Справа № 211/5518/18
Провадження № 2/177/313/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2019 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Строгової Г. Г.

за участі: секретаря Зборівської І. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в 2017 році вона отримала право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,1346 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

До отримання зазначеної земельної ділянки у спадщину нею користувався відповідач ОСОБА_2 , який після отримання нею спадщини звернувся з пропозицією укласти договір користування земельної ділянки, щоб вона отримувала дохід.

17.10.2018 року між нею та відповідачем був укладений договір емфітевзису.

Вважає, що зазначений договір є недійсним, оскільки вона підписала договір на вже заготовленому бланку, не повністю усвідомлюючи правові наслідки такого правочину.

Зазначає, що вказаний правочин не відповідає тим реальним правовим наслідкам, що обумовлені цим договором, так договір укладений на 50 років, що позбавить її сина розпоряджатися земельною ділянкою, оскільки відповідно до умов договору (п.6.3) вона зобов`язана продати земельну ділянку лише ОСОБА_2

Також, зазначає, що при укладені спірного договору її внутрішня воля була спрямована на отримання грошей через велику її потребу, тому вона не бачила, що орендна плата значно занижена і вона позбавлена можливості отримувати достойну плату.

Зазначений договір нотаріально не посвідчений, але державним реєстратором зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що не підтверджує її внутрішню волю.

У зв`язку з вище викладеним, просить суд визнати недійсним договір про встановлення емфітевзису від 17 жовтня 2018 року укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2

Ухвалою судді від 22.12.2018 відкрите провадження по справі, вирішено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче засідання (а.с. 22).

У встановлений судом строк представником відповідача - ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що спірний догорів є дійсним та зареєстрований у встановленому законом порядку, крім того одразу ж після підписання сторонами зазначеного договору позивач отримала від відповідача грошові кошти в якості оплати за весь строк користування земельною ділянкою, тобто за 50 років. Вважає, позовні вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними. Просив відмовити у задоволені позовних вимог (а.с. 24-26).

Ухвалою суду від 01.04.2019 закрите підготовче провадження та призначений судовий розгляд цивільної справи (а.с. 71).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відповідь на відзив, в якому вона просили позовні вимоги задовольнити (а.с. 59, 58).

Позивач та його представник - ОСОБА_3, в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за йог відсутності та відсутності позивача. Заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав вказаних у відзиві на позов (а.с. 74).

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами, встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,1346 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_2 , про що зазначила в позові позивач, підтверджується матеріалами справи (а.с. 9) та не оспорюється сторонами.

17 жовтня 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 , як землекористувачем та позивачем ОСОБА_1 , як власником земельної ділянки укладено договір про встановлення емфітевзису (а.с. 7-8). Зазначений договір зареєстрований 19.10.2018 за № 28514751, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 142447969 від 24.10.2018 року (а.с. 9).

Відповідно до умов зазначеного договору власник земельної ділянки встановлює щодо землекористувача на визначений строк право користування цією земельною ділянкою для визначення сільськогосподарських потреб (п. 1.1). Згідно п. 2.1 договором встановлюється емфітевзис на строк 50 років. Та відповідно до п. 3.1 Землекористувач вносить власнику земельної ділянки плату за користування земельною ділянкою у розмірі 2000 грн. на рік в період з 15 вересня по 30 листопада кожного поточного року. (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначила в позові позивач під час підписання договору вона не повністю усвідомлювала правові наслідки такого правочину, її внутрішня воля була спрямована на отримання грошей через велику потребу, тому вона не бачила, що орендна плата значно занижена і вона позбавлена можливості отримувати достойну плату, крім того зазначений договір нотаріально не посвідчений, що не підтверджує її внутрішню волю, однак зазначені пояснення позивача нічим не підтверджені, тому не можуть бути прийняті судом.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спірний договір на даний час є виконаним з обох сторін, оскільки відповідач приступив до використання обумовленої договором земельної ділянки без перешкод з боку позивача, що сторонами не заперечується, а позивач отримала від відповідача оплату за користування земельною ділянкою за весь строк дії договору (50 років), що підтверджується розпискою позивача (а.с. 27). Отже, посилання позивача на те, що спірний правочин не спрямований на настання обумовлених ними наслідків не обґрунтовані, так як такі наслідки вже наступили.

Як вбачається з вище вказаних норм закону, сторони самі визначають зміст договору та його умови. Для договорів про встановлення емфітевзису законом не визначено спеціальних умов, у тому числі умов щодо визначення розміру оплати за договором. Таким чином, посилання позивача на незадовільний розмір орендної плати не містять законного обґрунтування. При цьому також варто врахувати і ту обставину, що розмір плати за договором виступає у взаємозв`язку з умовами внесення плати. Так, позивач з відповідачем погодили розмір плати, що є вигідним для обох сторін, а також погодили строки оплати, а саме внесено плату було одразу за весь строк дії договору, тобто, фактично позивач отримала плату за 50 років користування відповідачем земельною ділянкою, що є вигідним виключно для неї самої.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Згідно ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 142447969 від 24.10.2018 року, спірний договір про встановлення емфітевзису від 17 жовтня 2018 року, зареєстрований 19.10.2018 за № 28514751 (а.с. 9), тобто зазначений договір є дійсним та не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

На підставі вище викладеного суд, вважає, що договір про встановлення емфітевзису від 17 жовтня 2018 року укладений між сторонами є дійним, посилання позивача про порушення її волевиявлення при укладені договору, яке виявилося у нерозумінні змісту укладеного договору, а також в тому, що він не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним, нічим не доведені та не ґрунтуються на законі, а також спростовуються наданими відповідачем доказами про виконання умов договору сторонами, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 255, 259, 263, 264, 265, 293 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Повний текст рішення суду складений 06.05.2019.

Суддя: