КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4963/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 05 грудня 2018 року у складі судді Пінкевич Н.С. у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Гореницька сільська рада, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району, про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 07.02.2007 року та на підставі рішення V сесії XXV скликання Гореницької сільської ради від 24.11.2006 року №3/23 ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1043 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 (Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №87).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_3 від 01.02.2007 року та на підставі рішення V сесії XXV скликання Гореницької сільської ради від 24.11.2006 року №3/22 ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1076 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4 (Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №77).

Зазначали, що реалізуючи права власників ОСОБА_6 та ОСОБА_1 приблизно від 2013 року розпочали будівництво житлових будинків на вищезазначених ділянках і приблизна вартість капіталовкладень у будівництво становила еквівалент 300 000 доларів США. На сьогоднішній день будівництво завершене і потребує внутрішнього декоративного оздоблення.

Враховуючи події 2014 року та скрутну ситуацію, у якій опинилися громадяни та іноземці, що перебували на території України, у вказаному будинку було дозволено тимчасово пожити знайомому робітнику ОСОБА_3 , який здійснював будівельні роботи. До вказаного часу дана особа проживала у пересувному будівельному вагончику.

Умови надання можливості проживання у будинку були передбачені наступними обов`язками ОСОБА_3 щодо підтримання будинку у належному стані, виконання функцій охоронця та проведення вчасної оплати комунальних платежів, за послуги які він використовував будинок.

Вказували, що ОСОБА_3 разом зі своєю родиною: дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 розпочали проживання в недобудованому будинку, який належить їм (позивачам).

Практично протягом всього часу до вересня 2017 року претензій щодо проживання до ОСОБА_8 з родиною від власників майна не було.

Проте, у вересні 2017 року під час спроби власника земельної ділянки ОСОБА_1 та ії родичів потрапити на територію земельних ділянок з метою проведення огляду об`єктів будівництва та підготовки документів для оформлення права власності на збудовані будинки ОСОБА_8 не допустив власників в будівлі та емоційно наголошував, «що він вважає вищезазначені будинки та земельні ділянки своїм майном, оскільки вже давно ним користується і сплачує комунальні платежі, крім того наголошував, що один будинок буде належати персонально йому, а інший - його дочці».

Через декілька днів після вказаного конфлікту, стала відома інформація, що родичі ОСОБА_9 , а саме: його дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 , перевіривши місцезнаходження будинків згідно Кадастрової Карти України звернулися до Гореницької сільської ради із заявою про виділення їм безоплатно земельних ділянок, на яких розташовані захоплені ними будинки.

27.09.2017 року представник позивачів звернулася з адвокатським запитом до Гореницької сільської ради щодо надання інформації з приводу звернення відповідачів з метою відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських споруд та будівель в селі Гореничі по вулиці Проектній, будинки за №№17,19.

29.09.2017 року виконавчий комітет Гореницької сільської ради надав відповідь №02- 14/865, в якій повідомив, що 15.09.2017 року до Третьої особи звернулись громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із заявами про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_3.

18.09.2017 року за результатами розгляду даних заявок Гореницькою сільською радою було прийнято рішення про відмову в наданні відповідного дозволу у зв`язку з тим, що на графічних матеріалах, доданих до заявок, бажані місця розташування земельних ділянок вже раніше передані у власність іншим особам, якими є позивачі.

Позивачі зазначають, що від вересня 2017 року, неодноразово усно вимагали звільнити житлові будинки та земельні ділянки, оскільки побудовані житлові будинки необхідні для проживання позивачів та їх родин, але вони не можуть скористатися законним правом власників з користування та розпорядження належним їм на праві приватної власності майном з тих причин, що відповідачі не бажають звільнити незаконно захоплені

приміщення.

На думку позивачів, шляхом зловживання довірою власників, відповідачі намагаються незаконним шляхом провести самовільне захоплення житлових будинків та земельних ділянок, документів щодо проведення будівництва, які фактично та на законних підставах належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, і які були надані ОСОБА_3 для тимчасового проживання. Відповідачі без жодних правових підстав самовільно та незаконно заволоділи житловими будинками та фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1, які побудовані на земельних ділянках, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чим порушують права власників в користуванні, володінні та розпорядженні їх майном.

На підставі викладеного просили усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1043 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом позбавлення осіб: громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 права користування шляхом виселення з житлового будинку, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_2 .

Усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1076 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_4 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом позбавлення осіб: громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 права користування шляхом виселення з житлового будинку, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_4 .

Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 07.02.2007 року та на підставі рішення V сесії XXV скликання Гореницької сільської ради від 24.11.2006 року №3/23 ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1043 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 (Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №87).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 01.02.2007 року та на підставі рішення V сесії XXV скликання Гореницької сільської ради від 24.11.2006 року №3/22, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1076 га у межах згідно плану, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4 (Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №77).

На адвокатський запит адвоката Шейгас М.В. Гореницькою сільською радою листом від 29.09.2017 року за №02-14/865 надано відповідь, згідно якої ВК Гореницької сільської ради повідомляє те, що 15.09.2017 року до Гореницької сільської ради звернулися громадянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із заявами про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд в селі Гореничі. 18 вересня за результатами розгляду вказаних заяв сесією Гореницької сільської ради були прийняті рішення про відмову в наданні відповідного дозволу.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, за змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Проте, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин.

Вищезазначене відповідає правовій позиції Постанови ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.

Разом з тим, в судовому засіданні позивачами не доведено та не надано належних та допустимих доказів існування вказаних будинків, того, що вони є власниками спірних будинків, що у вказаних будинках проживають відповідачі та чинять позивачам перешкоди у користуванні майном. Суду не надано жодних правовстановлюючих документів та доказів реєстрації права власності, відповідних дозвільних та проектних документів на будівництво спірних будинків.

Згідно з ч.8 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Також в судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечували того факту, що відповідачі не вчиняють жодних дій, які б створювали їм перешкоди у користуванні власністю.

Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, Земельний кодекс України не передбачає такого способу захисту прав, як усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом позбавлення осіб права користування шляхом виселення з житлового будинку.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12, ч.ч.5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, як вірно вказав суд, згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: