Справа №522/3651/17
Провадження №2/522/4181/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участю секретаря судового засідання Вадуцкої В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та стягнення грошових коштів у розмірі 368650,00 грн. -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24.02.2017р. звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 29 березня 2006 року договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в м.Одесі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №983, та стягнути грошові кошти в розмірі 227250,00 грн., сплачені за договором купівлі-продажу квартири від 29 березня 2006 року.

В тексті позову заявлено клопотання про поновлення ОСОБА_1 строку позовної давності на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2, пропуск строку позовної давності ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що після прийняття судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_5 в сумі 368650,00 грн., ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з відповідним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 227250,00 грн., тому що раніше не мала можливості звернутись в звязку з вагітністю, народженням дитини та доглядом за дитиною віком до трьох років. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року по справі №522/25848/15-ц, яке було прийнято на користь ОСОБА_1 за її позовом, 03.12.2016р. було повністю скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області та ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 227250,00 грн. Тому ОСОБА_1 лише наприкінці лютого 2017 р. знов звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2017р. було відкрито провадження за позовом (головуючий суддя Нікітіна С.Й.).

22.09.2017 року зазначена справа на підставі повторного авто розподілу надійшла до провадження с. Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 25.09.2017 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 06.11.2017 року.

15.06.2017р. на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову (а.с.95-101 т.1), та заява про застосування строків позовної давності (а.с.119-123 т.1).

03.11.2017р. на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_1 з проханням відкласти судове засідання у звязку з занятістю її адвоката .

06.11.2017р. в судове засідання зявився представник відповідачки ОСОБА_3 по довіреності, позивачка не зявилась, надавши суду заяву про відкладання судового засідання, суд у звязку з її неявкою та враховуючи її заяву ухвалив судове засідання відкласти на 16.01.2018р..

16.01.2018р. в судове засідання зявились позивач, її представник ОСОБА_6, відповідачка, її представник ОСОБА_3, в якому суд ухвалено у звязку з набранням чинності з 15.12.2017р. ЦПК України згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) , що розгляд справи проводиться за правилами ЦПК України, що набули чинності з 15.12.2017р. та призначенням підготовчого засідання, встановлення строків для подання відповіді на відзив та заперечень та засідання відкладено на 26.02.2018р.

17.01.2018р. на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_3 про вступ у справу у якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору.

19.02.2018р. на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_6 з повідомленням про припинення її повноважень як представника ОСОБА_1 з 31.01.2018р. (а.с.159 т.1).

26.02.2018 року розгляд справи був відкладений на 02.04.2018 року у звязку з перебування судді у відрядженні.

ОСОБА_1 подано 02.04.2018р. уточнену позовну заяву (а.с.182-184 т.1), згідно якої ОСОБА_1 просить визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 29 березня 2006 року договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №983 в результаті помилки та стягнути грошові коти в розмірі 368 650,00 грн..

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 20 березня 2006 року в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» між нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі. Зазначена квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_7 від 14 березня 2006 року та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 за реєстровим №827.

Згідно п. 1.4 попереднього договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 35700,00 грн., що складало еквівалент 7000,00 доларів США за курсом НБУ на дату отримання ОСОБА_2 коштів. Попереднім договором було визначено дату укладення основного договору купівлі-продажу зазначеної квартири на 29 березня 2006 року.

27 березня ОСОБА_1 була запрошена до Управління кримінального розшуку ОМУ ГУМВС України в Одеській області, куди вона прибула разом з працівниками агенції нерухомості «Дім Ваших Мрій», де під час неофіційної бесіди працівники міліції повідомили ОСОБА_1 про те, що квартира є проблемною, але на питання ОСОБА_1 щодо наявності кримінальної справи щодо власників квартири або факту підроблення документів працівники міліції не надалі зрозумілої відповіді, внаслідок чого, після запевнень працівників агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» про відсутність проблем з квартирою, ОСОБА_1 прийняла рішення придбати квартиру.

29 березня 2006 року між ОСОБА_1 та у ОСОБА_2 Т В. був укладений договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29 березня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстр. №983. За придбання вказаної квартири ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 227250,00 грн., еквівалент 45000 доларів США за курсом НБУ на день отримання ОСОБА_2 грошових коштів, що підтверджується п.7 договору купівлі-продажу від 29 березня 2006 року, а також попереднім договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_2 в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» 20 березня 2006 року. Крім того, для можливості виплати відповідачці повної суми коштів за квартиру 29 березня 2006 року позивачка уклала з Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» кредитний договір №ML-502/021/2006 на суму 35000 доларів США.

Наприкінці березня 2006 року було порушено кримінальну справу №0, в якої одним з обєктів злочину була квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі і на квартиру накладено арешт. 14 серпня 2007 року арешт на зазначену квартиру було знято постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів організованими групами СУ ГУ МВС України в Одеської області ОСОБА_10.

18 грудня 2007 року ОСОБА_1 продала квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі ОСОБА_5.

27 червня 2008 року, в звязку з тим, що в межах кримінальної справи №0 був зясований факт підробки біржового договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 2-2863/08 було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси, на підставі якого ОСОБА_7 було набуто право власності на квартиру на підставі біржового договору між нею та ОСОБА_11.

ОСОБА_1 зазначає, що у звязку зі скасуванням судом правовстановлюючого документа ОСОБА_7 на квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі (заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2006 р. по справі №2-2863/08) та стягнення за рішенням Приморського районного суду м.Одеси (рішення від 17.09.2013р. по справі №522/8757/13-ц) із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошових коштів за придбання зазначеної квартири, вона має право на повернення шляхом стягнення з ОСОБА_2 коштів, отриманих ОСОБА_2 за недійсним договором купівлі-продажу від 29 березня 2006 року та відшкодувати збитки, завдані ОСОБА_1 внаслідок стягнення з неї на користь ОСОБА_5 вартості квартири за договором купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

В уточненому позові від 02.04.2018 року позивачка як на підставу позову посилалась на те, що події, а саме незаконне вибуття квартири відповідно до підробленого договору та незаконного рішення суду із власності ОСОБА_12 (яка є єдиною спадкоємницею ОСОБА_11Т.), відбулись до укладення оскаржуваного договору від 29.03.2006 року, можливість укладення цього договору перевірялась нотаріусом, працівниками банку, де вона брала кошти для купівлі кредиту, і ніхто не повідомив про неможливість укладенні вказаного договору купівлі-продажу. Посилалась на те, що вона не знала та не могла знати про вищевикладені обставини, про те, що ОСОБА_2 не є законним власником квартири не може нею розпоряджатись. Стверджувала, що укладаючи 29.03.2006 року договір купівлі-продажу кв. №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо права продавця (відповідачки) законно розпоряджатись квартирою і укладати відповідний договір. Як правові підстави позову зазначила положення п.1 ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 229, ч.1 та ч.2 ст. 216, ч.1 ст. 661 К України.

02.04.2018р. у звязку із знаходженням судді у відпустці розгляд справи відкладено на 04.05.2018р.

04.05.2018р. на адресу суду надійшли заперечення на позов (а.с188-197), за якими просив відмовити у позові вважаючи що позовні вимоги незаконні і не підтверджені належними доказами.

04.05.2018р. у судове зявились сторони та їх представники, суд задовольнив клопотання та залучено ОСОБА_3 як третю особу на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, та ухвалою суду підготовче засідання закрито і призначено справу до судового розгляду по суті на 04.07.2018р.

У судовому засіданні 04.07.2018р. позивач , представник позивача, відповідачка, третя особа надали суду свої пояснення по суті справи та оголошено перерву до 07.11.2018р.

У судовому засіданні 04.07.2018р. представник позивачки пояснила, що позивачка придбала у відповідачки спірну квартиру, яку потім продала ОСОБА_5, і що було укладено договір купівлі-продажу, і при цьому не було ніяких арештів, але в подальшому виникло кримінальне провадження, за яким предявлено обвинувачення і був судом проголошений вирок, з якого вбачається що спірна квартира відповідачкою придбана незаконно. Згідно рішення суду від 17.09.2013р. із позивачки стягнуто кошти на користь ОСОБА_5 (за ст.661 ЦК України) і це є шкода. Крім того відповідачка не була законним власником квартири. Незаконні дії були у ОСОБА_7, з якого ОСОБА_2 може також стягнути кошти звернувшись до суду з позовом.

Позивачка пояснила що перед, тим як купувати у відповідачки квартиру, вона її дивилась. Дала завдаток через агентство нерухомості, проте її потім викликами до органів міліції і повідомили що ця квартира є проблемною і щоб вона ліпше б відмовилась від її купівлі, проте нею вже був наданий аванс за квартиру, і позивачка все ж таки в 2006р. її придбала у відповідачки. ОСОБА_5 через рік вона вирішила продати квартиру, але в день угоди зясувалось, що на квартиру накладено арешт, який все ж таки згодом було знято, і вона продала квартиру ОСОБА_5, а потім за рішенням суду квартиру у неї витребували та з нею було 17.09.2013р. стягнуто кошти за квартиру. Про порушення своїх прав позивачка зазначила що дізналась після рішення суду в 2013р. при цьому вона памятає чи під час угоди вона повідомляла відповідачку про те. що її викликали до міліції.

ОСОБА_2 в судовому засіданні 04.07.2018р. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, заявленими із значним простроченням строку позовної давності, в звязку з чим ОСОБА_2 подано заяву про застосування позовної давності. При цьому пояснила що вона ніколи не обманювала при укладанні 27.03.2006р. з позивачкою договору купівлі-продажу спірної квартири. Під час угоди в приміщенні банку і у присутності нотаріуса позивачка будь-яких сумнівів щодо правомочності угоди не висловлювала і про виклик до міліції також. як потім зясувалось, позивачку ще в березні 2006р. допитували як свідка по кримінальній справі, таким чином вона вже тоді знала або могла припустити про порушення своїх прав. При цьому гроші за рішенням суду від 2013р з неї досі ще не стягнуто. Відповідачка зазначила що вона так само придбала спірну квартиру у попереднього власника і у неї не було також ніяких відомостей, що квартира вибула у власника незаконним шляхом, вважає себе добросовісним власником і на момент угоди з відповідачкою вона була законним власником та продала на законних підставах. Про кримінальну справу вона дізналися в березні 2006р., по якій її також допитували як свідка в травні 2006р., і тоді довідалась що квартира знаходиться під арештом та відносно її та третьої особи кримінальна справа через 2 роки була закрита. Вважає що і відповідачка, як і позивачка, стали потерпілими у звязку з шахрайськими діями. ОСОБА_2 в запереченнях проти позову зазначила, що посилання на статтю 215, 216 ЦК України як на підставу визнання договору недійсним є неспроможним, оскільки ОСОБА_1 мають бути наведені та обґрунтовані передбачені законом підстави, за наявності яких договір купівлі-продажу може бути визнаний недійсним, інакше є незрозумілим, за якими саме підставами суд має визнати договір купівлі-продажу недійсним.

При цьому зазначає що дійсно і рішення суду від 2013р. про стягнення з позивача на користь ОСОБА_5 зазначеної суми коштів, проте на її думку вже пройшли всі строки стягнення. Які досі не стягнуті. Окрім того якщо визнавати усі договори недійсними, то тоді потрібно б було застосовувати реституцію. Крім того позивач вже зверталась з позовом до неї проте по іншим підставам. Є вирок суду, яким і визнані відповідні особи винними по цій квартирі. З приводу незаконного зняття арешту слідчим під час відчуження позивачкою квартири під час слідства, то є окрема ухвала суду і відповідачка з чоловіком з цього приводу звертались до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальної справи . При продажу позивачкою квартири остання усвідомлювала що такий продаж буде незаконний.

Третя особа на боці відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 в судовому засіданні 04.07.2018р., 07.11.2018р. в повному обсязі підтримав заперечення ОСОБА_2 та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, просив заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності задовольнити. При цьому пояснив що вирок, на який посилається позивач, не стосується його. 27.03.2016р. позивачка була запрошена слідчим, який їй повідомив що по цій та іншій квартирі порушена кримінальна справа у звязку з шахрайством, та 16.05.2005р. була допитана слідчим відповідачка, а він був допитаний 09.05.2006р.та його затримали під стражу. Позивач виходячи з цього добре усвідомлювала що не варто при таких обставинах укладати угоду і що є арешт, проте незважаючи на це вона все ж таки уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу, при цьому нікому не повідомила що її вже викликав до цього слідчий. У вересні 2006р було виділено частина кримінальної справи у окреме провадження та потім направлено до суду та був вирок суду. 09.11.2008р. відносно нього виділено матеріали в окреме провадження де зазначено що він не має ніякого відношенню до цього. Під час розгляду в суді кримінальної справи позивачка звернулась до суду з клопотанням про зняття арешту, але суд відмовив у цьому. Потім позивачка в рамках іншого кримінального провадження звернулась с заявою про зняття арешту і тоді слідчий визнав її потерпілою та скасував арешт з квартири. Вважає що позивачка має право предявляти претензії до тих осіб яких вироком засудили. При цьому також зазначив що у договорі купівлі-продажу значиться інша менша суми, ніж та що просить в позові.

07.11.2018р. за участю представника позивача ОСОБА_13, відповідачки та третьої особи судом було розглянуто клопотання відповідачки про приєднання до матеріалів справи доказів, яке судом було задоволено та долучено до матеріалі справи додаткові докази щодо документів з матеріалів кримінальної справи та оголошено перерву до 13.12.2018р. у звязку з розглядом іншої справи.

11.12.2012. на адресу суду надійшло клопотання від ОСОБА_3 про долучення до справи доказів щодо визнання позивачки потерпілою у кримінальному провадженні, копій постанов слідчого, протоколу допиту позивачки слідчим та копію постанови слідчого про зняття арешту, копію окремої ухвали Приморського районного суду м.Одеси по справі №2-1233/11 в підтвердження своїх доводів, наданих в минулому судовому засіданні.(а.с.58-75 т.2).

13.12.2018р. судове засідання відкладено у звязку з розглядом іншої цивільної справи на 07.02.2019р.

07.02.2019р. сторони та їх представник в судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином. Від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її та її представника відсутності, та за якою просила позов задовольнити.

Також до суду надійшли заяви від відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3, який також є її представником, про розгляд справи у їх відсутність , та ОСОБА_2В, надала також в письмову вигляді промову в судових дебатах.

У звязку з викладеним та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 18 лютого 2019 року.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників справи у минулих судових засіданнях, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяві ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою м.Одеса вул..Сергія Варламова буд.5 корпус А квартира №60, що і є предметом позовних вимог, з підстав ч.1 ст.229 ЦК України, посилаючись на те, що в звязку з скасуванням правовстановлюючого документу ОСОБА_7 на квартиру, з урахуванням витребування у ОСОБА_5 квартири належним власником, та подальшого стягнення ОСОБА_5 з ОСОБА_1 вартості квартири в сумі 368650,00 грн. за договором купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, у відповідності до статті 216 ЦК України ОСОБА_1 заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Ю.29.03.2006р. за реєстровим №983 та стягнути грошові кошти як збитки в розмірі 368650,00 грн., які необхідно відшкодовувати позивачці за рішенням суду .

Згідно підстав позовної заяви ОСОБА_1, вона вчиняючи правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто за ч. 1 статті 216 ЦК України, зокрема щодо права ОСОБА_2 законно розпоряджатись квартирою та укладати договір купівлі-продажу.

Судом із матеріалів справи та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26.01.2011р. у цивільній справі №2-1233/11 встановлено, що квартира за адресою м.Одеса вул..Сергія Варламова буд.5 корпус А квартира №60 належала на праві власності ОСОБА_11 згідно свідоцтва про право власності від 14.08.1997р. та яка померла, та після смерті якої її спадкоємицею стала ОСОБА_12 та подала заяву до 6-ї Одеської державної нотаріальної контори м. Одеси про прийняття спадщини. У той же час листом КП «ОМБТІ та РОН» було повідомлено, що квартира за рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24.02.2006р. перейшла у власність ОСОБА_7В, яка в свою чергу продала її ОСОБА_2, а остання продала ОСОБА_1 Цим же рішенням було встановлено, що набуття право власності ОСОБА_7 відбулося шляхом підробки договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2005р.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 остання придбала квартиру 14.03.2006р.

29.03.2006р. ОСОБА_2 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала спірну квартиру ОСОБА_1 за 227250 грн. При цьому 20.03.2006р. між сторонами також було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших мрій»(а.с.81-84, 85 т.1).

Згодом, 18.12.2007р. ОСОБА_1 продала згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу спірну квартиру ОСОБА_5.

Судом також було встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24.02.2006р. (справа №2-2863/08) було задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнано право власності за нею, яке скасовано згідно ухвали Малиновського районного суду м ОСОБА_4 від 27.06.2008 року

26.01.2011р. рішенням Приморського районного суду м.Одеси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.11.2011р, (справа №2-1233/11) справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_12, третя особа-товарна біржа «Вітязь» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_7 ОСОБА_2, ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння ат визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_12, ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем та визнання частково недійсним договору, яким визнано за ОСОБА_12 право власності на спірну квартиру та витребувано у ОСОБА_5 зазначену квартиру на користь ОСОБА_12 шляхом виселення. Вказаним рішенням визнано ОСОБА_5 добросовісним набувачем квартири та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в частині ціни договору та визначено ціну договору у сум 368 650 грн. (а.с.54-57, 58-60 т.1).

Цим же рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011 року також було встановлено, що набуття права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру відбулося шляхом підробки договору купівлі-продажу від 13.07.2005р..

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2013р. (справа №522/8757/13-ц) задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_2, та стягнуто з ОСОБА_1 кошти у розмірі 368 650 грн. (а.с.61-64), яке набуло законної сили 30.09.2015р.

Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.11.2016р. заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.05.2016р. (справа №522/25848/15-ц) скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 227 250 грн. відмовлено (а.с.14-20 т.1). При цьому підставою позову було те, що рішенням Приморського районного суду від 26.01.2011р. договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 визнано недійсним в частині ціни договору.

За розглядом справи №522/25848/15-ц судом було встановлено, що спірна квартира була відчужена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2, при цьому грошові кошти за таке відчуження не передавались. Відповідно до матеріалів кримінальної справи №1-525/08 вироком Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2008р. відносно ОСОБА_15, ОСОБА_16, визнано винними у скоєнні злочинів за ст..ст. 190 ч.4, 358 ч.2,309 ч.1 КК України, та ОСОБА_17 , ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 , ОСОБА_21 за ст.. 187 ч.4 КК України, з призначенням міри покарання за шахрайські дії в особливо великих розмірах. Відносно кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_1 постановою слідчого від 29.03.2007р. була визнана потерпілою по кримінальній справі. . Вирок суду від 10.11.2008р. є преюдиціальним в спорі.

Крім того судом зазначено, що ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 гроші за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Також судом встановлено, що постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Попаз І.П. від 24.12.2009р. кримінальну справу у відношенні ОСОБА_3 за обвинуваченням по ч.2 ст.358, ч.4 ст.190 КК України закрито з підстав ст..213 ч.2, і 6 п.2 КПК України за недоведеністю (а.с.102-103).

Із листа прокуратури Одеської області від 24.10.2016р. №15-394916 (а.с.116) вбачається що за повідомлення ОСОБА_3 про те, що 21.10.2016р. прокуратурою на підставі ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2016р. у справі №522/14710/16-к до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_2 від 26.07.2016р. та розпочато кримінальне провадження №0000875 за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.365 КК України і проводиться досудове розслідування.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК "Правочини" (статті 215-236). За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме що зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Звертаючись до змісту статті 229 ЦК України та аналізу змісту вбачається, що в статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

У ч. 1 ст. 229 розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, стаття 229 ЦК України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином статтею 229 ЦК України наведений вичерпний перелік помилок, за наявністю яких можливо визнавати правочин недійсним.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Помилка щодо прав та обовязків сторін часто супроводжує помилку щодо природи правочину, однак може мати й самостійне значення. При цьому варто брати до уваги, якщо помилка щодо прав та обовязків викликана незнанням закону чи неправильним його тлумаченням однією зі сторін, то вона не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, помилка щодо прав та обовязків сторін може виникати внаслідок неправильного тлумачення умов договору однією зі сторін.

Що стосується помилки в природі правочину, то суд приходить до висновку що під час укладання даного правочину помилка не мала місце, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 розуміла, що укладає саме договір купівлі-продажу спірної квартири, який є консенсуальним, оплатним, що зміст правочину не порушує чинного законодавства, що волевиявлення сторін вільне та відповідає їх внутрішній волі, а правочин спрямований на реальне настання наслідків.

Помилка в природі правочину, як правило, розглядається судовою практикою як неправильне сприйняття виду правочину. Крім того, ОСОБА_1 не заперечувала, що укладений між нею та ОСОБА_22 правочин сприймається нею саме як купівлі-продажу квартири, і що перед його укладанням вона оглядала квартиру, було обумовлено між сторонами ціна правочину, та нотаріусом і агентством по нерухомості і нею перевірялись у ОСОБА_2 правовстановлюючі документи, на підставі яких остання мала право власності.

ОСОБА_1 не заперечувала і проти того, що цілком розуміла обсяг та характер прав та обовязків сторін, які виникали у сторін саме з договору купівлі-продажу квартири, та після його укладення, і жодних непорозумінь цей обсяг прав та обовязків сторін у ОСОБА_1 на момент укладення правочину не викликав. На виконання умов договору передала продавцю кошти за квартиру.

Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 мала повний обсяг цивільної дієздатності, на час укладення оскаржуваного договору була власником квартири і не була обмежена ніякими обставинами, які б перешкоджали та унеможливлювати укладення договору купівлі-продажу, та їй не було відомо про порушення кримінального провадження. Крім того, саме під час укладення правочину нотаріуси виконують всі необхідні дії, щоб пересвідчитись у зазначених правах та повноваженнях продавця, що і було здійснено нотаріусом ОСОБА_9 під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Тобто, на момент укладення правочину ОСОБА_2 цілком законно розпоряджалась своєю власністю.

Аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору ОСОБА_1 погодилась із умовами цього договору, вчинила дії, пов'язані з виконанням зобов'язань по договору, спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення ОСОБА_1 на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Згідно п. 19 Постанови пленуму ВСУ №9 неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки (стаття 229 ЦК України), а до встановлених законом обставин неможливо віднести обставину, на яку посилається ОСОБА_1, зокрема, отримання через декілька років після укладення оспорюваного договору інформації про те, що ОСОБА_2 не могла укладати договір купівлі-продажу внаслідок того, що правовстановлюючий документ на квартиру був згодом скасований судом.

Враховуючи вимогу про те, що обставини, щодо яких відбулась помилка, мають існувати на момент укладення правочину, суд критично ставиться до твердження ОСОБА_1 про відсутність у ОСОБА_2 на момент укладення правочину права розпоряджатись квартирою та укладати правочин, оскільки скасування первісного правовстановлюючого документу ОСОБА_23 відбулось ще в 2008 році, коли квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), вже була відчужена ОСОБА_1 і право власності на неї перейшло до ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом із тим, ОСОБА_1, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ч.1 ст. 229 ЦК України, як вчиненого під впливом помилки, виклала обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши при цьому належних та допустимих доказів, які мали б довести наявність саме тих обставин, що свідчать про вчинення нею помилки під час укладення договору купівлі-продажу квартири.

Навпаки, матеріалами справи, та поясненнями сторін доводиться той факт, що напередодні укладення з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири працівники міліції надали ОСОБА_1 достатню інформацію про гіпотетичне кримінальне походження квартири і можливі несприятливі наслідки, повязані з її придбанням, та застерегли ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу квартири. Зазначений факт встановлений судом з пояснень сторін.

Отже ОСОБА_1 мала в розпорядженні інформацію, яка свідчила про можливу відсутність у ОСОБА_2 права на відчуження квартири, але на власний ризик, цілком усвідомлюючи свої дії та надану працівниками міліції інформацію, прийняла рішення про укладення договору купівлі-продажу квартири. Цей факт спростовує допущення ОСОБА_1 будь-яких помилок під час укладення договору купівлі-продажу квартири та підтверджує наявність повної інформації щодо квартири, у тому числі і тієї, яка могла вплинути на прийняття ОСОБА_1 усвідомленого рішення про відмову в придбанні квартири та суті і умови даного правочину.

Тобто, як вбачається з наведеного вище, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 29.03.2006р. під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), виключаються будь-які помилки, що є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 статті 229 ЦК України, начебто під впливом яких ОСОБА_1 було укладено правочин, а неправильне уявлення ОСОБА_1 про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі (стаття 229 ЦК України), не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки.

Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся ОСОБА_1 під впливом помилки, що нею неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. Таким чином, позов із цих підстав суд вважає недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, посилаючись на статтю 216 ЦК України, якою встановлені правові наслідки недійсності правочину, ОСОБА_1 вимагає застосувати реституцію, яка по суті є односторонньою, що порушує приписи ч. 1 статті 216 ЦК України, згідно з якими у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правова природа реституції полягає у поновленні порушених майнових прав, приведенні їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, це спеціальний зобовязальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. у справі №2-1233/11 та від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц, що не заперечується ОСОБА_1, квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) ще в 2007 році вибула з власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_5, а згодом перейшла у власність ОСОБА_12 внаслідок предявлення до ОСОБА_5 І віндикаційного позову та його задоволення судом.

Отже, на момент предявлення в 2017 року позову до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із вимогою про застосування наслідків, встановлених ч. 1 статті 216 ЦК України, квартири №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в розпорядженні ОСОБА_1 немає, тобто повернути її у разі визнання договору купівлі-продажу недійсним ОСОБА_1 неможливо з обєктивних причин.

Із урахуванням приписів ч. 1 статті 216 ЦК України, задоволенням вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі вартості квартири в розмірі 368 650 грн., за відсутністю фізичної та юридичної можливості у ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська), нехтується припис ч. 1 статті 216 ЦК України, що може також призвести до порушенням законного права ОСОБА_2 на отримання всього переданого за договором купівлі-продажу.

ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві на підставі статті 661 ЦК України, ч2 ст. 216 ЦК України заявлено також вимогу про стягнення з ОСОБА_2 збитків, що виникли у ОСОБА_1 після прийняття Приморським районним судом м. Одеси рішення від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц.

Цю вимогу ОСОБА_1 мотивує тим, що зазначеним рішенням з неї було стягнуто на користь ОСОБА_5 вартість квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в сумі 368650,00 грн., яка була сплачена ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеному 18.12.2007р.

Згідно ч. 2 статті 22 ЦК України під збитками у тому числі розуміється втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Матеріали справи містять наступні факти, що не заперечуються ОСОБА_1

В 2006 році порушено кримінальну справу № 0, та для забезпечення захисту прав потерпілої ОСОБА_12 на квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) слідчим накладено арешт. В 2006 році кримінальна справа направлена на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (справа № 1-525/08) та розглядалась судом до 10.11.2008р.

Постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами СУ ГУ МВС України ОСОБА_10 від 29.03.2007р. ОСОБА_1 визнана потерпілою , про що на постанові є її підпис (а.с.204).

14.08.2007р. ОСОБА_1 подає слідчому з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами СУ ГУ МВС України ОСОБА_10 заяву про визнання її потерпілою в кримінальній справі № 2 в звязку з спричиненням шкоди(а.с.13 т.2). У той же день слідчий Попаз І. П. приймає постанову, якою визнає ОСОБА_1 потерпілою (а.с.202) у кримінальній справі № 2, про що також є копія протоколу допиту від 14.08.2007р. (а.с.1-012 т.2) та про визнання її цивільним позивачем (а.с.14 т.2), а також у той же день з посиланням на скаргу ОСОБА_1 приймає постанову про зняття з квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) арешту(а.с.15 -16 т.2)

18.12.2007р. ОСОБА_1 продає квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) ОСОБА_5, при цьому як вбачається з наведених вище матеріалів справи, на момент продажу квартири ОСОБА_5, ОСОБА_1 не лише обізнана про наявність кримінальної справи, але і на підставі власноруч здійснених заяв визнана потерпілою в кримінальні справі із зазначенням, що їй спричинені збитки договором купівлі-продажу між нею та ОСОБА_2 на суму 227250,00 грн. Однак, обізнаність ОСОБА_1 про те, що квартира є обєктом злочину і знаходилась до 14.08.2007р. під арештом, і що кримінальну справу судом ще не розглянуто, не завадила продажу квартири ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_1 зазначені факти та обставини щодо квартири від ОСОБА_5 були приховані.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. та окремою ухвалою від 26.01.2011р. у справі № 2-1233/11 (головуючий суддя Дерсу А.В.) (а.с.43-48 т.2) встановлені наступні преюдиційні факти відносно ОСОБА_1: відповідно протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 08.04.2006р. ОСОБА_1 було повідомлено, що на квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) було накладено арешт та її попереджено, що будь-які операції, що повязані з цією квартирою будуть незаконними до тих пір поки по квартирі не буде прийнято законне рішення; постанова слідчого Попаза І. П. від 14.08.2007р. про зняття арешту з квартири є незаконною та необґрунтованою, що він не мав права знімати арешт з квартири; прийняття слідчим незаконної постанови призвело до подальшого відчуження ОСОБА_1 квартири на користь громадянки ОСОБА_5

Із цього вбачається, що приймаючи рішення про відчуження квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) на користь ОСОБА_5 у ОСОБА_1 було достатньо інформації, яка свідчила про неприпустимість такого відчуження, і ОСОБА_1 усвідомлювала та розуміла, що відчужує ОСОБА_5 заздалегідь проблемну квартиру, і що необізнаність ОСОБА_5 щодо зазначених вище обставин відносно квартири загрожує певними правовими наслідками, які і наступили пізніше. Отже рішення про відчуження квартири прийнято ОСОБА_1 на власний ризик і при повному розумінні незаконності такого відчуження.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 станом на дату укладення з ОСОБА_5 договору купівлі-продажу 18.12.2007р. була обізнана про гіпотетичне порушення своїх прав під час вчинення договору купівлі-продажу між нею та ОСОБА_2 від 29.03.2006р., про що свідчать і процесуальні документи (заява ОСОБА_1 про визнання потерпілою, постанова слідчого про визнання потерпілою), а також і встановлені судом у справі № 2-1233/11 відносно ОСОБА_1 та слідчого Попаза І.П. факти, отже і всі ризики укладення заздалегідь неправомірного правочину з ОСОБА_5 покладаються саме на ОСОБА_1

Тому твердження, що ОСОБА_1 зазнала збитків від правочину з ОСОБА_5 з вини ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки остання взагалі не мала можливості впливати на рішення ОСОБА_1 про відчуження на користь ОСОБА_5 квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), і крім цього у ОСОБА_1 був вибір після визнання її потерпілою предявити позовні вимоги до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення 227250,00 грн.

Також ОСОБА_1 не надано доказів виконання нею рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц, зокрема не надано доказів примусового виконання рішення суду (інформації про відкриття виконавчого провадження, про предявлення виконавчого документу ОСОБА_5 до виконання, доказів сплати ОСОБА_1 заборгованості, не надано доказів і добровільного виконання ОСОБА_1 судового рішення, копій будь-яких угод з ОСОБА_5, розрахункових документів. Тобто, доказів виконання повністю або часткового виконання судового рішення про сплату на користь ОСОБА_5 суми в розмірі 368 650,00 грн. немає, в судових засіданнях ОСОБА_1 не заперечувала, що з 2013 року нею не здійснювались жодні виплати в рахунок погашення боргу на користь ОСОБА_5.

Посилання ОСОБА_1 на статтю 661 ЦК України, як на підставу відшкодування збитків є неспроможним, оскільки за приписами цієї статті відшкодовується у разі вилучення товару у покупця на користь третьої особи після укладення договору купівлі-продажу. Як вже зазначалось, квартира у ОСОБА_1 на користь третіх осіб на підставі рішення суду не вилучалась (не відсуджувалась), а була відчужена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 за добровільним рішенням, з отриманням прибутку в сумі, яка була еквівалентною на час продажу 73 тисячам доларів США, тому її вилучення неможливо.

Отже, обовязковою умовою для відшкодування ОСОБА_2 вартості товару, у даному випадку квартири, ОСОБА_1 є рішення суду про вилучення у ОСОБА_1 квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська) на користь третьої особи, але такого рішення ОСОБА_1В надано не було, тому правові підстави застосування до спірних правовідносин положень статті 661 ЦК України відсутні.

Таким чином наявність збитків та підстав для їх стягнення ОСОБА_1 в позовній заяві не доведено, належних та допустимих доказів суду не надано.

Положеннями ч.2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Оскільки, обставини, наведені ОСОБА_1 для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог і для здійснення реституції за вказаним договором щодо стягнення з ОСОБА_2 вартості квартири, в тому числі також і коштів у розмірі 368 650 грн., оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину.

Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який поширюється на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк, або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності, і не залежить від субєктивного складу відносин.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 5 ЦК України, порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає, що у позивача були поважні причини пропуску строку позовної давності.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

П.26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Втім, процесуальний Закон не дає визначення терміну «поважні причини». Однак в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 року по справі № 6-26370кс0 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане наступне: «Поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред'явлення позову стає неможливим або утрудненим». Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку (Постанова ВСУ від 30.09.2015 року по справі № 21-2231а15), разом з цим суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків» (Ухвала ВСУ від 26.01.06 справа № N 6-7307кс04).

Оскільки в уточненій позовній заяві від 02.04.2018 року позивачка не ставить питання щодо поновлення пропущених строків звернення до суду, то даним обставинам суд відповідної оцінки не надає.

Судом також розглянуто та досліджено заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобовязаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у звязку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведенністю.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Із огляду на повну відмову у задоволенні позову, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.11, 15-16, 203, 215, 216, 229, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 76-81, 89, 122-124, 126, 127, 133, 141, 175, 209, 223, 247, 263, 265, 268, 272, 273, 354, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 місце проживання: 65026, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2, місце проживання: 65007, АДРЕСА_2), третя особа - ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) про визнання недійсним укладеного 29 березня 2006 року договору купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 983 та стягнення грошових коштів в розмірі 368650,00 грн. (триста шістдесят вісім тисяч шістсот пятдесят гривень 00 копійок), - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18.02.2019 року

Суддя Домусчі Л.В.