ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №589/4393/17

Номер провадження 22-ц/816/4764/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2019 року в складі судді Литвинко Т. В., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 03 липня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 25 липня 2017 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 5000 грн. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань з вчасного їх повернення відповідач не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 жовтня 2017 року утворився борг на загальну суму 15360 грн, який складається з: 5000 грн заборгованості за кредитом, 1400 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 8960 грн штафу, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2019 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 25.07.2017-100001730 в розмірі 6800 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» витрати по сплаті судового збору в розмірі 708 грн 33 коп.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ТОВ «Споживчий центр», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, позивач звертає увагу на ту обставину, що місцевий суд неправомірно зменшив розмір штрафу, оскільки умови кредитного договору щодо розміру штрафу не визнавались несправедливими або недійсними, відповідач не заявляла клопотань про зменшення розміру штрафу, а зменшивши його розмір до 400 грн, тобто більш ніж в 20 разів, суд фактично взяв на себе повноваження кредитора і провів прощення боргу відповідачу. Крім того, товариство послалось на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, згідно з якою касаційний суд вважав за можливе стягнути розмір пені, який перевищує розмір збитків, або ж зменшити його до розміру збитків. До того ж, позивач зазначив, що для того, щоб зменшити боргове навантаження на позичальника він після виникнення простроченої заборгованості упродовж двох місяців звернувся до суду з даним позовом. Разом з тим, як вважає позивач, відповідач не надала до суду доказів, які б свідчили про наявність підстав для зменшення їй суми штрафу. У той же час, як вказав позивач, позичальниця займається підприємницькою діяльністю в мережі Інтернет, має можливість оплатити відпочинок своїй неповнолітній дочці, тому відсутні підстави для зменшення суми штрафу. Також, товариство вважає, що кредитний договір № 25.07.2017-100001730 не є договором про надання споживчого кредиту, а кредитні кошти були надані для підприємницької діяльності, тому суд першої інстанції помилково послався на рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року за № 7-рп/2013 та на резолюцію Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року за № 39/248 щодо захисту споживачів. Крім того, заявник апеляційної скарги вказав, що не надавав згоди на проведення заочного розгляду справи, тому в місцевого суду не було підстав для ухвалення заочного рішення.

Із доводів апеляційної скарги вбачається, що рішення суду в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 5000 грн та процентів за користування кредитом в розмірі 1400 грн не оскаржуться, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2017 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали договір № 25.07.2017-100001730, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5000 грн строком на 14 календарних днів з терміном повернення кредиту до 08 серпня 2017 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1400 грн, що становить 28 процентів за 14 календарних днів користування кредитом (а.с. 5 - 6).

Відповідно до п. 5.4 договору у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань, кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання.

Згідно з п. 7.1 кредитного договору у разі несплати кредиту та /або процентів у строки, встановлені договором, сума зобов`язань по погашенню кредиту та/або процентів з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою. У разі несвоєчасного повернення процентів до позичальника може бути застосований штраф згідно п. 5.4. кредитного договору.

Факт отримання ОСОБА_1 коштів у розмірі 5000 грн за умовами вказаного кредитного договору від 25 липня 2017 року підтверджується видатковим касовим ордером від 25 липня 2017 року (а.с. 7).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ТОВ «Споживчий центр» надало розрахунок заборгованості та штрафу за прострочення повернення кредиту та процентів за користування кредитом, з якого вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 5000 грн, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом - 1400 грн, розмір штрафу за період прострочення з 09 серпня 2017 року по 17 жовтня 2017 року у розмірі 8960 грн (а.с. 4).

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшення його розміру з 8960 грн до 400 грн, пославшись на те, що вказаний позивачем штраф значно перевищує розмір основного боргового зобов`язання.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У ст. 610 ЦК України йдеться про те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 449 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 2, 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд України в постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14 дійшов правового висновку про те, що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Встановивши, що позичальник не виконувала належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та процентами. Разом з тим, взявши до уваги ту обставину, що заявлений до стягнення з відповідача на користь позивача розмір штрафу в сумі 8960 грн значно перевищує розмір основного боргового зобов`язання суд першої інстанції вважав за можливе зменшити його розмір до 400 грн.

У той же час, перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача про відсутність підстав для зменшення розміру штрафу, колегія суддів бере до уваги обставини того, що розмір зобов`язання з оплати тіла кредиту за кредитним договором № 25.07.2017-100001730 від 25 липня 2017 року становить 5000 грн, проценти за чотирнадцять днів користування кредитом нараховані в сумі 1400 грн, а розмір штрафу складає 8960 грн, що значно перевищує розмір боргового зобов`язання (5000 грн+1400 грн). При цьому, необхідно врахувати і матеріальний стан відповідача. Зокрема, із заяви ОСОБА_1 на адресу позивача від 08 вересня 2017 року вбачається, що відповідач повідомляла ТОВ «Споживчий центр» про своє скрутне матеріальне становище, що виникло внаслідок погіршення економічної ситуації в країни (а.с. 54).

Отже, за наявності обставин, що мають істотне значення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції скористався своїм правом та відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України обґрунтовано зменшив розмір пені з 8960 грн до 400 грн.

Таким чином, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги доводи позивача про те, що відповідач не надала доказів, які б мали істотне значення при вирішенні питання щодо зменшення нарахованого їй позивачем розміру штрафу в даній справі.

Вищезазначений висновок суду щодо зменшення розміру штрафу узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі за № 703/1181/16-ц від 12 грудня 2018 року.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду про те, що на спірні правовідносини поширюється законодавство, що регулює захист прав споживачів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об`єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої "слабкої сторони", як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають із договорів фінансово-кредитних послуг. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Таким чином, з огляду на ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафу, оскільки відповідач є споживачем фінансових послуг та вважається слабкою стороною в договірних відносинах.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач не надавав згоди на проведення заочного розгляду справи, тому у місцевого суду не було підстав для ухвалення заочного рішення, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України та заяви позивача про розгляд справи в суді першої інстанції без участі його представника (а.с. 19), не можуть бути самостійною обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і про безпідставність зменшення розміру штрафу та про обставини того, що відповідач займається підприємницькою діяльністю висновків місцевого суду про часткове задоволення позову в частині стягнення суми штрафу також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни або скасування рішення суду в зазначеній частині.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення в оскарженій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» залишити без задоволення, а заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2019 року у даній справі в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко