ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3136/19 Справа № 185/4993/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Павлоградзернопродукт про порушення норм законодавства про працю при звільненні та стягнення належних сум при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ "Павлоградзернопродукт" про порушення норм законодавства про працю при звільненні та стягнення належних сум при звільненні, в якому просив визнати його звільнення незаконним, а наказ № 000210 від 21 травня 2018 року таким, що не відповідає нормам чинного законодавства; зобов`язати відповідача звільнити його за заявою в рамках ст. 39 КЗпП України та внести відповідний запис у трудову книжку, з її поверненням; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу із розрахунку: за кожен робочий день 380,95 грн по час ухвалення рішення, вихідну допомогу у розмірі 24 000,00 грн, а також компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9 139,20 грн та моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн. /а.с.1-4/

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до наказу № 000208 від 14 травня 2018 року був прийнятий на посаду юрисконсульта у ТОВ «Павлоградзернопродукт», з випробувальним терміном три місяці. 18 травня 2018 року надав згоду на своє звільнення за згодою сторін, але вказане погодження було зроблено внаслідок головного болю, стресової ситуації та не відповідало його бажанню. Тому, обміркувавши зазначене становище, після вихідних днів, він вийшов на роботу 21 травня 2018 та склав заяву про його звільнення за ст.39 КЗпП України, так як власником було порушено законодавство про працю. Проте власником у задоволенні його вимог було відмовлено, не була повернута трудова книжка, а також не були проведені відповідні виплати у разі звільнення, а тільки була нарахована та виплачена сума за п`ять робочих днів. Крім того внаслідок незаконного звільнення йому була спричинена моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях та втрати нормальних життєвих зв`язків.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року відмовлено у задовлені позовних вимог /а.с.57-59/.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи /а.с.61-63/.

ТОВ "Павлоградзернопродукт надало відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 000208 від 14 травня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду юрисконсульта ТОВ «Павлоградзернопродукт» з 15 травня 2018 року, зі строком випробування 3 місяці.

18 травня 2018 року сторони дійшли згоди про звільнення позивача із займаної посади з 21 травня 2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, про, що ОСОБА_1 18 травня 2018 року власноручно склав заяву.

На підставі складеної заяви був виданий наказ № 000210 від 21 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсультата за ст. 36 п. 1 КЗпП України, за згодою сторін, з 21 травня 2018 року

Із зазначеним наказом позивач не побажав ознайомитися під особистий підпис про що відповідачем був складений акт від 21 травня 2018 року, де зазначено, що в присутності свідків, зазначений наказ був прочитаний позивачу в голос.

Крім того, як вбачається з журналу реєстрації трудових книжок ТОВ «Павлоградзернопродукт» (рядок запису № 153) позивачу була видана його трудова книжка ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що останній власноручно розписався, а також 21 травня 2018 року проведені розрахункові виплати за відпрацьований час, за 5 робочих днів, у розмірі 1 533,33 грн.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що сторони вільно та свідомо визначилися з датою та підставою припинення трудового договору. Під час звільнення ОСОБА_1 відповідачем не було порушено законодавство про працю, оскільки з боку останнього було виконано всі необхідні дії визначені законом.

Обставини на які посилається ОСОБА_1 в своєму позові не підтверджено будь-якими належними доказами в розумінні ст.77-80 ЦПК України та вони спростовуються матеріалами справи, в яких міститься заява написана власноручно позивачем про звільнення за згодою сторін та відмітки про отримання трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням складена 21 травня 2018 року, тобто вже на час виданого наказу про звільнення за згодою сторін, тому вона не спростовує підстави звільнення працівника узгодженні між сторонами 18 травня 2018 року при поданні заяви ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених ОСОБА_1 вимог.

Звертаючись з апеляційною скаргою позивачем не було надано будь-якого доказу на підтвердження обставин на які він посилається обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров