Справа № 456/847/18 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/1921/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Шрамка Р.Т., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 11 квітня 2009 року.

У шлюбі в них народилася спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя не склалося, відповідач залишив сім`ю коли дитині було вісім місяців та переїхав до м. Стрий Львівської області.

18 березня 2013 року шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини з нею.

Останні роки вона неодноразово зверталася до відповідача з письмовими та усними проханнями надати згоду на оздоровлення дитини на морі за межами України. При тому жодних матеріальних витрат від відповідача вона не вимагала.

Окрім її звернень, дитина також неодноразово просила свого батька надати відповідну згоду на виїзд за кордон, однак дозволу так і не отримала.

У лютому 2018 року вона замовила путівку до Турецької республіки у період з 25 липня 2018р. по 07 серпня 2018 року, однак згоди на виїзд дитини відповідач не дає.

З урахуванням зазначених обставин просила:

надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у супроводі матері ОСОБА_2 до Турецької республіки, на період з 25 липня 2018 року по 07 серпня 2018 року для оздоровлення з обов`язковим поверненням до України, без згоди та супровіду батька ОСОБА_1 (а.с.2-7).

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року оскаржила позивачка ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене при неповному і неправильному встановленню обставин, що маю значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку про відсутність рекомендації лікарів відпочинку саме у Турецькій республіці і ненадання позивачем доказів, що готель, у який придбано путівку є санаторно-курортним готелем відповідно до рекомендацій лікаря. Стверджує, що відповідно до рекомендацій лікаря дитині рекомендовано санаторно-курортне лікування і оздоровлення на морі, а не в санаторно-курортному готелі.

Щодо акцентування судом на відсутності у рекомендаціях лікаря вказівки на конкретну країну, зазначає, що вона купувала путівку в приватному порядку за власні кошти, такі путівки закладами охорони здоров`я не надаються.

Також посилається на те, що суд прийняв до уваги відзив відповідача, хоча він був наданий стороною із груби порушенням строку, встановленого судом для його подачі. Стверджує, що судом не надана оцінка заяві відповідача про його неодноразову пропозицію про оздоровчий відпочинок для сина з оплатою всіх витрат у Трускавці, Моршині, клініці Козявкіна, обстеження в Охмадиті та зазначає, що відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх слів.

Зазначає також, що суд дійшов суперечливого висновку про сумнівність укладеного нею із туристичною фірмою договору та посилається на те, що туристична фірма відповіла на запит адвоката відповідача, повторно надала договір та додатки до нього. Вважає, що судом першої інстанції необ`єктивно та упереджено розглянуто справу з грубим порушенням її права на доступ до правосуддя.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, 30 серпня 2019 року подала заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції, яка колегією суддів була відхилена за відсутності технічної можливості забезпечити таку на вказану дату.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 щодо заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не погодила з відповідачем ОСОБА_1 місце, час відпочинку дитини у липні-серпні 2018 року в Турецькій республіці. Відповідач до того надав згоду на виїзд сина терміном з 01 червня 2018 року по 01 червня 2019 року у країни Шенгенської зони. Крім того, відсутні рекомендації лікарів щодо відпочинку дитини у названій країні у цей період.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно ст.. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України».

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 квітня 2009 року.

У шлюбі в них народилася спільна дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя не склалося, сторони разом не проживають.

18 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини з ОСОБА_2 .

Із наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що дитина ОСОБА_3 перебуває на медичному обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Шевченківського району м. Києва, як дитина яка часто хворіє, стан його здоров`я потребує систематичного прийому лікарських засобів за призначенням лікарів: фтизіатра, ортопеда, імунолога (т.1 а.с. 8-13).

Відносини між батьками дитини є вкрай напруженим, а то і відверто ворожими.

Колишнє подружжя спілкується через пошту щодо необхідності лікування та оздоровлення дитини.

У листах датованих 02 квітня 2015 року (т.1 а.с.21), 05 травня 2016 року (т.1 а.с.22), 01.02.2017 року (т.1 а.с.23) ОСОБА_2 просить ОСОБА_4 надати згоду на виїзд дитини з нею за кордон у літній період у період її відпустки в Туреччину або Єгипет.

У відповідь на ці листи ОСОБА_4 радить колишній дружині звернутися за захистом до служби у справах дітей, опікунської ради, Уповноваженого по захисту прав дитини при Президенту чи Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, вважаючи відпочинок у зазначених країнах небезпечним для життя (т.1 а.с.24).

26 лютого 2018 року ОСОБА_2 уклала договір №4440 на туристичне обслуговування, а саме відпочинок в Турецькій республіці у період з 25 липня 2018 року по 07 серпня 2018 року разом з дитиною ОСОБА_3 вартістю 58533 гривень (а.с.31-35), після чого звернулася з проханням до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини разом із нею.

Питання щодо виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_3 було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини протокол №11 від 30 травня 2018 року. Враховуючи матеріали справи та думку дитини, члени комісії одноголосно підтримали позовну заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 за кордон без згоди та супроводу батька (т.1 а.с.140-141).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623 зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватись не в інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v UKRAINE, №31111/04, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006р).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на висновок засіданні комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської районної адміністрації у м. Києві оформленого протоколом №11 від 30 травня 2018 року, щодо доцільності надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 за кордон без згоди та супроводу батька у період з 25 липня 2018 року по 07 вересня 2018 року у республіці Туреччина, поза увагою залишилася думка самої дитини яка хотіла відпочити за кордоном на морі.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоцільність відпочинку дитини у липні-серпні 2018 року в Турецькій республіці, необхідність погодження відпочинку дитини з батьком, необхідність рекомендації лікарів, наявність альтернативного відпочинку у країнах Шенгенської зони і.т.і. в першу чергу негативно вплинув на інтереси дитини, яка в результаті залишилася вдома.

З врахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті спору.

У той же час, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції питання надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_2 до Турецької республіки, на період з 25 липня 2018 року по 07 серпня 2018 року вже втратило свою актуальність, таке рішення суду не може бути виконано за плином часу, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 .

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року скасуванню підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.