Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 523/3563/15-ц

провадження № 61-17585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «ЮГР «Діамант», ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГР Діамант» (далі - ТОВ «ЮГР Діамант»), ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особа - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про визнання недійсними правочинів, договорів, угод, свідоцтв про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та машино-місця.

Позов мотивовано тим, що з 03 лютого 1989 року по 30 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

24 жовтня 2005 року ОСОБА_2 за згодою позивача підписала із ТОВ «ЮГК «Діамант» договір № 207/04-05 про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_4. Сума інвестицій становила 101 220,00 дол. США.

З метою забезпечення інвестування будівництва цієї квартири ОСОБА_2 за згодою позивача 15 листопада 2005 року уклала із ПАТ «Райффайзен банк Аваль» кредитний договір про надання кредиту в розмірі 86 000,00 дол. США, а також 22 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави майнових прав за вищевказаним договором про інвестування.

Крім того, за згодою позивача між ОСОБА_2 та ТОВ «ЮГК «Діамант» 09 січня 2006 року було укладено договори про інвестування будівництва машино-місць № 90; № 91; № 92 за адресою: АДРЕСА_2.

За всіма чотирма вищенаведеними договорами про інвестування відповідно до пункту 7.1.3 інвестор мав право передати належне йому право вимоги на користь інших осіб тільки до запланованої дати введення об'єкта будівництва в експлуатацію. Відповідно до пункту 4.3 договорів термін передачі підрядником об'єктів інвестування підряднику на підставі акту прийому- передачі - другий квартал 2007 року.

Однак фактично житловий будинок АДРЕСА_1 та підземно-наземна стоянка АДРЕСА_2 були введені в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії від 27 вересня 2007 року та розпорядження Суворовської райадміністрації Одеської міської ради від 28 вересня 2007 року № 696р.

В липні 2011 року позивач дізнався з відповіді КП «ОМБТІ та РОН» на запит суду, що 23 квітня 2010 року було проведено реєстрацію трьох машино-місць за ОСОБА_5, який 28 травня 2010 року подарував ці машино-місця ОСОБА_6

У вересні 2011 року позивачу стало відомо з відповіді ТОВ «ЮГК «Діамант», що інвестор ОСОБА_2 на підставі договорів від 26 листопада 2007 року та угод від 26 листопада 2007 року про заміну сторони за договорами про інвестування будівництва машино-місць відступила право вимоги інвестора ОСОБА_5

Станом на 29 серпня 2011 року інвестор ОСОБА_2 з невідомих причин квартиру не прийняла, відповідно акт приймання-передавання сторонами не підписано.

У вересні 2014 року з відповіді ПАТ «Райффайзен банк Аваль» позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 05 березня 2012 року уклала договір № 207/04-05П про відступлення права вимоги інвестора на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1.

06 березня 2012 року між ОСОБА_2, ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було підписано угоду про заміну сторони за договором від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 про інвестування будівництва вищевказаної квартири.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 свідомо порушила його законні права на спільне майно подружжя з метою привласнити собі значну частку цього майна, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом та просив:

визнати недійсним договір від 26 листопада 2007 року № 89/04-06МП про відступлення права вимоги інвестора між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором від 09 січня 2006 року № 89/04-06М про інвестування будівництва машино-місця № 90, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним договір від 26 листопада 2007 року № 90/04-06МП про відступлення права вимоги інвестора між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором від 09 січня 2006 року № 90/04-06М про інвестування будівництва машино-місця № 91, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним договір від 26 листопада 2007 року № 91/04-06МП про відступлення права вимоги інвестора між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором від 09 січня 2006 року № 91/04-06М про інвестування будівництва машино-місця № 92, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним договір від 05 березня 2012 року № 207/04-05П про відступлення права вимоги інвестора між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 за договором від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_4;

визнати недійсною угоду, кладену між ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про заміну сторони за договором від 09 січня 2006 року № 89/04-06М про інвестування будівництва машино-місця № 90, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсною угоду, укладену між ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про заміну сторони за договором № 90/04-06М від 09 січня 2006 року про інвестування будівництва машино-місця № 91, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсною угоду, укладену між ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про заміну сторони за договором від 09 січня 2006 року № 91/04-06М про інвестування будівництва машино-місця № 92, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

визнати недійсною угоду, укладену між ТОВ «ЮГК «Діамант», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 про заміну сторони за договором від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_4;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 19 квітня 2010 року серії НОМЕР_2, видане виконкомом Одеської міської ради ОСОБА_5, на машино-місце № 90, за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 19 квітня 2010 року, серії НОМЕР_3, видане виконкомом Одеської міської ради ОСОБА_5, на машино-місце № 91, за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 19 квітня 2010 року, серії НОМЕР_4, видане виконкомом Одеської міської ради ОСОБА_5, на машино-місце № 92 за адресою: АДРЕСА_2;

визнати недійсним свідоцтво про право власності від 05 квітня 2012 року, серії НОМЕР_1, видане виконкомом Одеської міської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_4;

визнати недійсним договір дарування машино-місця № 90 за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 («Дарувальник») та ОСОБА_6 («Обдаровувана»), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федоровим Е. А. 28 травня 2010 року, зареєстровано в реєстрі за № 489;

визнати недійсним договір дарування машино-місця № 91 за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 («Дарувальник») та ОСОБА_6 («Обдаровувана»), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федоровим Е. А. 28 травня 2010 року, за реєстровим № 492;

визнати недійсним договір дарування машино-місця № 92, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 («Дарувальник») та ОСОБА_6 («Обдаровувана»), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федоровим Е. А. 28 травня 2010 року, зареєстровано в реєстрі за № 494;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на машиномісце № 90, за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування від 28 травня 2010 року;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на машиномісце № 91 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 28 травня 2010 року;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на машино-місце № 92, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договору дарування від 28 травня 2010 року, місто Одеса;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7, на квартиру АДРЕСА_4, на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 2012 року, серії НОМЕР_1, виданого виконкомом Одеської міської ради.

Позивач також просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити йому строк для подання позову.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 01 березня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач пропустив передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності без поважних причин, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 01 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 під час укладання договорів відступлення права вимоги на спірне майно - квартиру та машино-місця діяла недобросовісно, не в інтересах сім'ї. Крім того, позивач не позбавлений права на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить змінити рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року, вирішити справу по суті та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дав належну правову оцінку доводам про те, що відповідач ОСОБА_2 порушила пункт 7.1.3 чотирьох договорів про інвестування будівництва, оскільки як інвестор не мала права передавати належне їй право вимоги за цими договорами на користь інших осіб після запланованої дати введення об'єкта в експлуатацію об'єктів інвестування, чим порушила права позивача на спільне майно подружжя.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 1989 року, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30 березня 2009 року.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 придбала у підрядника ТОВ ЮГК «Діамант» на підставі договору про інвестування будівництва від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 майнові права на квартиру АДРЕСА_4.

З метою забезпечення зобов'язання, прийнятого ОСОБА_2 за кредитним договором від 15 листопада 2005 року № 14/0074/74/40522, вказані майнові права були передані в заставу Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі договору застави від 22 листопада 2005 року.

Згідно з угодою про заміну сторони за Договором про інвестування будівництва від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05, укладеним між ТОВ ЮГК «Діамант» та ОСОБА_2, підписаною між сторонами 06 березня 2012 року, ОСОБА_2 відступила свої майнові права на об'єкт інвестування за вказаним договором ОСОБА_4 (а. с. 23).

Також під час перебування сторами у шлюбі ОСОБА_2 на підставі договорів про інвестування будівництва машино-місць від 09 січня 2006 року було придбано у підрядника ТОВ ЮГК «Діамант» майнові права на машино-місця № 90, № 91 та № 92 по АДРЕСА_1.

Згідно з листом ТОВ ЮГК «Діамант» ОСОБА_2 26 листопада 2007 року відступила право вимоги інвестора за вказаними договорами ОСОБА_5, уклавши з ним відповідні договори.

Відповідно до листа Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» від 12 січня 2011 року № 226918.65. вказані машино-місця зареєстровані за ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 28 травня 2010 року № 489, № 492, № 494, за якими дарувальником є ОСОБА_5

Відповідно до пункту 7.1.3 договору про інвестування будівництва від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 інвестор може передати належне йому право вимоги за цим договором на користь іншої особи тільки до запланованої дати введення об'єкта будівництва до експлуатації на умовах, викладених у пункті 8.1.7.

Згідно з пунктом 4.3 вищевказаного договору термін передачі підрядником об'єкта інвестування інвестору по акту прийому-передачі є другий квартал 2007 року.

Суди встановили, що фактично житловий будинок № 36 та підземно-наземна стоянка АДРЕСА_2 були введені в експлуатацію на підставі акту державної приймальної комісії від 27 вересня 2007 року та розпорядження Суворовської райадміністрації Одеської міської ради від 28 вересня 2007 року № 696р.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просив визнати недійсними договір про відступлення прав вимоги інвестора, угоди про заміну сторони за договором інвестування, договір дарування, свідоцтва про право власності, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру та машино-місця, вважаючи що ОСОБА_2 порушила умови договору інвестування (пункт 7.1.3) та уклала правочини про передачу майнових прав на об'єкт інвестування третім особам після введення об'єкта в експлуатацію, чим порушила права позивача на спільне майно подружжя.

Як на підставу для визнання недійсними оспорювних правочинів, позивач посилався на положення статей 203, 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позивачем не наведено жодної, передбаченої статтею 203, 215 ЦК України підстави для визнання недійсними, укладених між ОСОБА_2 та третіми особами, правочинів щодо відступлення права вимоги на об'єкти інвестування.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2 порушила пункт 7.1.3 договору про інвестування будівництва від 24 жовтня 2005 року № 207/04-05 та передала належне їй право вимоги за договором на користь іншої особи після запланованої дати введення об'єкта будівництва, не можуть бути підставою для задоволення позову та визнання оспорюваних правочинів недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Крім того така передача прав третім особам відбулася за згодою підрядника ТОВ «ЮГР «Діамант», яким договори про відступлення права вимоги та заміну сторони у договорі інвестування не оспорено.

Таким чином колегія суддів касаційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з вище наведених підстав.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухваливши по суті правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Тому мотивувальну частину рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

З огляду на наведене, керуючись частиною першою та четвертою статті 412, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило