Справа № 162/887/18
Провадження № 2/162/61/2019
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2019 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого -- судді Глинянчука В.Д.,

з участю секретаря судових засідань Смаль Т.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Сацик Т .Т .,

розглянувши справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

1.Відомості про рух справи, процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 05 грудня 2018 року.

Ухвалою від 09 січня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. З призначенням підготовчого судового засідання на 28 січня 2019 року.

Представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Сацик Т.Т. 31 січня 2019 року подано відзив на позов.

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року підготовче провадження закрито, до розгляду справи залучено Любешівську районну державну адміністрацію як орган опіки та піклування.

Справу розглянуто 11 травня 2019 року з участю позивача, відповідача ОСОБА_2 , її представника Сацик Т.Т .

2.1. Стислий виклад позиції сторони позивача у заявах по суті справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 одружилась з сином позивача ОСОБА_7 та зареєструвалась за вказаною адресою 10 серпня 2007 року як член сім`ї.

В подальшому у ОСОБА_2 та в ОСОБА_7 народилося двоє дітей: донька ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 , яких також зареєстровано по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвали шлюб.

З листопада 2017 року ОСОБА_2 добровільно змінила місце проживання та проживає у будинку батьків по АДРЕСА_2 .

За згодою між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 місце проживання дітей визначено за місцем проживання матері.

Відповідач ОСОБА_2 з сином позивача не проживає, добровільно вибула з належного ОСОБА_1 будинку, не несе жодної майнової відповідальності за утримання житла та не бажає знятися з реєстраційного обліку місця проживання.

У зв`язку з наведеним позивач ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 319, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статтю 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК).

2.2. Стислий виклад позиції позивача у судовому засіданні.

ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що через реєстрацію місця проживання відповідачів у її будинку вона потерпає матеріально, адже не може оформити державну субсидію та несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг.

ОСОБА_2 разом з дітьми самостійно виселилась з належного позивачу будинку у листопаді 2017 року, у цей час коли ОСОБА_1 була на курорті. При цьому відповідач забрала усі належні їй речі.

Онуки інколи приходять до позивача, ночують у неї. Позивач не заперечує проти цього.

ОСОБА_1 повідомила, що у неї дійсно неприязні відносини з ОСОБА_2 , адже коли відповідач була її невісткою, то не допомагала по господарству, часто конфліктувала з її сином тощо.

3.1. Стислий виклад позиції відповідача ОСОБА_2 у заявах по суті справи.

У відзиві на позов сторона відповідачів проти позову заперечила з наступних підстав.

ОСОБА_2 , її представник Сацик Т.Т. вважають, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт тривалої відсутності відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин.

Після розірвання шлюбу у грудні 2013 року ОСОБА_2 продовжила проживати разом з сином позивача ОСОБА_7 У листопаді 2017 року ОСОБА_2 у період перебування позивача на лікуванні з метою уникнення постійних сварок з ОСОБА_7 разом з дітьми «втекла» на тимчасове проживання до своїх батьків. Залишаючи будинок позивача, відповідач залишила там особисті та дитячі речі: ювелірні прикраси, дитяче ліжечко, постіль, кухонні предмети та техніку тощо.

Протягом 2014-2015 років, у час коли ОСОБА_2 ще проживала у будинку позивача, будинок було переплановано та збудовано другий поверх. Діти бачили як будується будинок, звикли до нього і дотепер вважають це своєю домівкою.

Власного житла позивач не має та не має куди зареєструвати дітей.

У матеріально-правовому обґрунтуванні відзиву сторона відповідача ОСОБА_2 покликається на статтю 3 Конвенції про права дитини, статті 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 29, 405 ЦК, статті 156, 161 ЖК, практику Верховного Суду у справах №199/1663/17, № 754/15409/16-ц.

3.2. Стислий виклад позиції відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Сацик Т.Т. у судовому засіданні.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що особистого житла не має. Будинок по АДРЕСА_1 будувався для проживання її з ОСОБА_7 сім`ї.

Відповідач визнала, що з листопада 2017 року не проживає у будинку позивача через постійні скандали її колишнього чоловіка ОСОБА_7 У зв`язку з цим вона змушена була переїхати до свої батьків.

Відповідач планує повернутись жити у будинок позивача. Між тим, з позовом до суду про вселення вона не зверталась.

Під час спору між відповідачем та ОСОБА_7 про місце проживання сина вона настоювала, щоб дитина проживала з нею у будинку по

АДРЕСА_2. Діти періодично ходять до баби та до чоловіка у село Зарудчі, ночують там.

Представник відповідача Сацик Т.Т. просить відмовити у задоволенні позову щодо дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за безпідставністю, оскільки діти не зареєстровані у будинку позивача. Щодо ОСОБА_2 . Сацик Т.Т. звернула увагу на практику Верховного Суду, згідно з якою наявність між сторонами конфліктів і неприязних відносин є поважною причиною не проживання у будинку позивача.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 стверджено право власності ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Позивачем подано довідку виконувача обов`язків старости Зарудчівського старостинського округу Любешівської селищної ради № 2770 від 05 грудня 2018 року, згідно з якою зі слів ОСОБА_1 відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживають у АДРЕСА_1 з листопада 2017 року.

Згідно з комісійним актом від 13 лютого 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у будинку по АДРЕСА_1 не проживають.

У відповідності з копією рішення Любешівського районного суду Волинської області у справі № 162/1779/13-ц ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 04 серпня 2007 року. Шлюб розірвано 10 грудня 2013 року.

Від шлюбу у ОСОБА_2 та в ОСОБА_7 є двоє дітей: донька ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з інформацією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрована у згаданому житлі з 10 серпня 2007 року. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вказаному будинку не зареєстровані. Реєстрація інших осіб, які проживали у цьому житлі, здійснювалась, починаючи з 1980-х років.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Любешівської райдержадміністрації № 860/30/2-18 від 03 липня 2018 року ОСОБА_7 звертався в орган опіки та піклування із заявою про встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 із ним. Встановлено, що діти проживають разом з ОСОБА_2 у будинку баби ОСОБА_11 по АДРЕСА_2 Орган опіки та піклування вирішив визначити місце проживання дитини за місцем проживання матері.

Свідок позивача ОСОБА_12 у суді показала, що є сусідкою позивача. Колишня невістка позивача уже тривалий час, принаймні з початку 2018 року, не проживає у будинку по АДРЕСА_1 . Діти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , онуки позивача, приходять до баби.

Свідок позивача ОСОБА_13 у суді показав, що часто буває у позивача вдома, адже допомагає їй з ремонтом будинку. Відповідач ОСОБА_2 не проживає там з листопада 2017 року. Діти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 приходять до баби.

Свідок позивача ОСОБА_7 у суді показав, що перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з серпня 2007 року по грудень 2013 року, проживали у будинку матері по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вони ще деякий час підтримували шлюбні стосунки. Подружнє життя з ОСОБА_2 не складалось із самого початку, відповідач 16 разів йшла від нього до свої батьків. ОСОБА_2 з дітьми не проживає у будинку матері з листопада 2017 року, діти живуть з нею. Спір щодо проживання сина ОСОБА_9 між ним та ОСОБА_2 виник після того, як він переглянув учнівський щоденник дитини. Він зрозумів, що ОСОБА_2 дітьми належним чином не займається, а тому звернувся до органу опіки та піклування. Під час вирішення цього питання ОСОБА_2 наполягала, щоб син залишався проживати з нею по АДРЕСА_2 . Свідок ствердив конфліктність стосунків з ОСОБА_2 , адже за час спільного проживання дружина належним чином не дбала та нехтувала інтересами сім`ї, давала приводи для ревнощів тощо. Свідок додав, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 конфліктних стосунків не було. На цей час ОСОБА_7 проживає у місті Луцьк Волинської області.

5. Норми права, які застосував суд.

Згідно з частиною першою, третьою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 160, частини першої статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності з частиною першою статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 156 ЖК.

Згідно з частиною четвертою статті 156, частиною другою статті 64 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК речовими правами на чуже майно зокрема є право користування (сервітут).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У відповідності із статтею 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із статтею 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з статтею 3 цього Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

6. Мотиви суду щодо позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності із статтею 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Частиною першою статті 89 ЦПК встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В суді встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 При цьому реєстрація інших осіб, які проживали у цьому будинку, здійснювалась, починаючи з 1980-х років. Доказів того, що ОСОБА_2 має майнові права на вказаний будинок, не подано.

Відповідач ОСОБА_2 04 серпня 2007 року зареєструвала шлюб з сином позивача ОСОБА_7 та вселилася у будинок позивача як член сім`ї. Реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 у вказаному житлі здійснено 10 серпня 2007 року. Відповідач і по цей час там зареєстрована.

Сторонами визнається, що відповідач ОСОБА_2 з листопада 2017 року переїхала проживати у будинок до своїх батьків по АДРЕСА_2 . Вказані обставини підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки позивача.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає потреби піддавати аналізу питання допустимості поданих позивачем з цього приводу доказів: довідки виконувача обов`язків старости Зарудчівського старостинського округу Любешівської селищної ради № 2770 від 05 грудня 2018 року, комісійного акту від 13 лютого 2019 року.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у житловому будинку позивача проживали разом з батьками до фактичного переїзду ОСОБА_2 З висновку органу опіки та піклування Любешівської райдержадміністрації слідує, що діти проживають разом з матір`ю по АДРЕСА_2. У судовому засіданні з`ясовано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зареєстровані у будинку позивача. Ці обставини підтверджено відомостями будинкової книги.

Відповідач ОСОБА_2 також не заперечила, що у вказаний позивачем час вона переїхала проживати до своїх батьків разом з дітьми.

Враховуючи встановлені у суді обставини щодо місця проживання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , процитовані вище положення законодавства щодо обов`язку батьків забезпечувати належні для дітей умови, суд доходить висновку про безпідставність позову ОСОБА_1 у цій частині. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зареєстровані та не проживають у будинку позивача, яка в свою чергу не має обов`язку по забезпеченню їх житлом. Таким чином, необхідно констатувати відсутність предмету спору між ОСОБА_1 та малолітніми ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд констатує, що сторони погоджуються, що відповідач ОСОБА_2 на момент пред`явлення позову не проживає у спірному житлі понад рік. Спір у цій частині зводиться до поважності причини вибуття відповідача з належного позивачу житла.

У цьому контексті позивач ОСОБА_1 доводить, що ОСОБА_2 вибула з будинку по АДРЕСА_1 за власною волею та без поважних причин. При цьому позивач визнає, що неприязно ставиться до відповідача через її конфлікти з ОСОБА_7 та відсутність з її боку допомоги по господарству.

Натомість відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача Сацик Т.Т. , переконують суд, що поважною причиною залишення ОСОБА_2 спірного житла були конфліктні стосунки з позивачем ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_7 , колишнім чоловіком ОСОБА_2 Представник відповідача Сацик Т.Т. у цьому контексті покликається на практику Верховного Суду.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 підтвердив конфліктність стосунків з ОСОБА_2 , які продовжувались практично протягом усього їх подружнього життя. Свідок показав, що дружина належним чином не дбала та нехтувала інтересами сім`ї, у нього були підозри щодо її подружньої вірності тощо. Між тим, свідок заперечив конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Необхідно констатувати, що суду не надано доказів, які б підтверджували конфліктність стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що можна було б визнати поважною причиною вибуття відповідачем з житлового будинку позивача.

З огляду на встановлені обставини суд не вважає правильним ставити у залежність право ОСОБА_1 як власника майна з неприязними відносинами та конфліктами колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які не є власниками спірного житла.

Суд констатує, що відповідач ОСОБА_2 проживала у спірному житловому будинку в якості члена сім`ї (дружина сина позивача) і набула права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент фактичного вибуття відповідача із спірного житла не мали взаємних прав та обов`язків. Доказів того, що сторони пов`язані спільним побутом, не подано.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась, але її право припинилося, оскільки вона перестала бути членом сім`ї власника.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, що на правовідносини між сторонами не поширюються норми статей 64, 156 ЖК, статті 405 ЦК. Право відповідача ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

7. Питання розподілу судових витрат.

Позивач при подачі позовної заяви сплатила 704,80 гривні судового збору, які відповідно до статті 141 ЦПК необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2

У матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості про понесені сторонами судові витрати.

Враховуючи наведене, керуючись статями 264, 265 ЦПК, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться по АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 травня 2019 року.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук