ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 689/259/19
Провадження № 22-ц/4820/819/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар - Дубова М.В.,

за участю апелянта та його представника,

представника Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Поповича Василя Йосиповича в інтересах ОСОБА_5 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року, суддя Соловйов А.В., у справі за заявою головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_5,

встановив:

У лютому 2019 року головний лікар Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 (ХОПЛ № 1) звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_5

В обґрунтування заяви було зазначено, що 30.01.2019 року ОСОБА_5 був доставлений до Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 у супроводі матері, фельдшера швидкої допомоги та працівника поліції.

Комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1 було виявлено у ОСОБА_5 важкий психічний розлад (шизоафективний розлад, маніакальний тип) у зв'язку з чим була встановлена необхідність його госпіталізації. Важкий психічний розлад ОСОБА_5 проявлявся у висловлюваннях ідей величі, погрозах вчинити самогубство, нанесенні удару дружині тощо.

Вказаний розлад відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є підставою для примусової госпіталізації ОСОБА_5 у зв'язку з «небезпекою для себе та оточуючих».

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 відмовився від подальшого лікування, головний лікар ХОПЛ № 1 просив суд ухвалити рішення про його примусову госпіталізацію терміном до двох місяців.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року заяву було задоволено частково. ОСОБА_5 госпіталізовано до Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 у примусовому порядку терміном до одного місяця.

В апеляційній скарзі адвокат Попович В.Й. в інтересах ОСОБА_5 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначив, що матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_5 становить небезпеку для себе та оточуючих, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити такі дії, а також неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

За таких обставин суд безпідставно ухвалив оскаржуване рішення, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ХОПЛ № 1 просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, навів обґрунтування на підтвердження своїх вимог.

Апелянт та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали.

Представник ХОПЛ № 1 в суді проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що у ОСОБА_5 діагностовано шизоафективний розлад, маніакальний тип. Зазначене захворювання є тяжким, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів, поясненнями представника лікарні.

Внаслідок відповідної поведінки ОСОБА_5 під час роботи в Чеській Республіці представником роботодавця викликалась спеціалізована бригада швидкої допомоги. Аналогічно була розцінена й поведінка ОСОБА_5 29.01.2019 року правоохоронними органами Республіки Польща, де він був поміщений для лікування у психіатричний заклад.

ОСОБА_5 в судовому засіданні в суді першої інстанції визнав проходження курсу лікування від психічного захворювання у 2016 році.

У подальшому, після повернення в Україну, погіршення його психічного стану було виявлено і матір'ю, з ініціативи та у супроводі якої 30.01.2019 року ОСОБА_5 був доставлений в ХОПЛ №1.

Задовольняючи заяву частково суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 становить небезпеку для себе та оточуючих, а тому він підлягає примусовій госпіталізації до Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 терміном до одного місяця (мінімально необхідний). Про небезпеку для себе та оточуючих, на думку суду, свідчили факти висловлювань ОСОБА_5 про намір вчинити самогубство при побаченні із матір'ю, безцільних і безпритульних блукань без документів на території Республіки Польща, що було встановлено з пояснень сторін та записів лікарів, а сам ОСОБА_5 не заперечував проявів агресії до дружини, нанесення їй побоїв, пояснюючи їх, однак, іншими причинами.

Такі висновки суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п.п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07).

У пункті 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи.

З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до статей 14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Законом України «Про психіатричну допомогу» закріплена презумпція психічного здоров'я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3).

Презумпція психічного здоров'я є спростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.

Положеннями статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації.

У заяві про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку було зазначено, що у ОСОБА_5 наявний «важкий психічний розлад».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_5 перебував на лікуванні з 24.01.2016 року до 15.02.2016 року. Зі слів дружини в грудні 2018 року ОСОБА_5 вдарив її по обличчю, вибив зуби. Поведінці ОСОБА_5 надана характеристика як підвищена активність, висловлювання ідей величі, відсутність сну, перевищення власних можливостей, погрози вчинити самогубство тощо. Наявність голосових навіювань хворий заперечував (а.с. 4).

Колегія суддів приходить до висновку, що висновок комісії лікарів-психіатрів не містить належного обґрунтування для примусової госпіталізації ОСОБА_5, оскільки психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні.

При цьому необхідно врахувати, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про доцільність госпіталізації особи без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, на думку апеляційного суду в даній справі є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_5 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Заявник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Суду також не було надано належних та допустимих доказів стійкості відповідного захворювання, що є підставою для тривалого тримання у психіатричній лікарні.

Як пояснив в суді представник лікувального закладу висновок про необхідність примусового поміщення ОСОБА_5 на лікування до психіатричної лікарні було зумовлено в першу чергу поясненнями дружини та матері пацієнта та даними медичних документів з урахуванням тієї обставини, що в 2016 році ОСОБА_5 проходив курс лікування, пов'язаний з психічним розладом. При цьому лікар зазначив, що при безпосередньому обстеженні пацієнта в його діях не було встановлено факторів агресивної поведінки по відношенню до інших осіб, або суїцидальних настроїв, будь-які обвинувачення в таких діях ним заперечувалися.

Допитані в суді свідки ОСОБА_8, матір ОСОБА_5, та ОСОБА_9 заперечили будь-які прояви агресії чи іншої неадекватної поведінки з боку ОСОБА_8 по відношення до інших осіб, відсутність намірів суїциду як до поміщення на лікування в ХОПЛ №1 так і після завершення лікування.

Враховуючи наведене, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Поповича Василя Йосиповича в інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 02.05.2019 року.

Судді Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова