15.05.2019 Єдиний унікальний номер 205/8132/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/8132/2018
Номер провадження: 2/205/918/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Безменко М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на сумісне майно подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на сумісне майно подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 10 серпня 2002 року по 22 жовтня 2018 року вона перебувала з ОСОБА_3 (далі - Відповідач) у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем було набуте спірне майно: квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що відповідач залишив свою родину, створив іншу сім`ю, чим залишив своїх дітей без належного утримання та уваги, та враховуючи що неповнолітні діти знаходяться на її утриманні, позивач наполягає на поділі спільного майна подружжя у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

28.01.2019 року позивач звернулась до суду із заявою про зміну підстави позову. В обґрунтування такої заяви Позивач зазначає, що відповідачем було вчинено дії щодо приховування спільного сумісного майна у вигляді транспортного засобу - мотоциклу «SUZUKI GSR 400». Позивач наголошує, що такий мотоцикл було придбано без відома дружини за кошти сімейного бюджету у 2017 році із подальшим, без відома позивача, його відчуженням відповідачем у 2018 році.

На думку позивача такі дії уявляють собою обставину, що має істотне значення під час поділу майна. У зв`язку із наявністю такої обставини, та беручи до уваги те, що діти проживають разом з нею, та повністю перебувають на її утриманні, позивач просить суд відступити від засад рівності часток та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя та вирішити питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву (а.с.52-54), в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилався на відсутність обставин, які б обумовлювали наявність можливості відступлення від засад рівності часток. Сторона відповідача наголошує на тому, що ОСОБА_3 хоча і не проживає разом з позивачем, але надає значні грошові кошти на утримання дітей. Щодо приховування спільного майна у вигляді мотоциклу «SUZUKI GSR 400» та використовування такого майна не в інтересах сім`ї, то сторона відповідача не визнає дану обставину, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами були припинені з грудня 2016 року, що було встановлено заочним рішенням Ленінського районного суду від 22 жовтня 2018 року. Оскільки вказане майно було придбано після припинення шлюбних відносин і не за кошти сімейного бюджету, то у позивача відсутні підстави стверджувати про приховування такого майна як спільного сумісного чи використання такого майна не в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив (а.с.113-116), в якому просила задовольнити її, ОСОБА_1 , позовні вимоги до ОСОБА_3 про визнання права власності на сумісне майно подружжя в повному обсязі. У такій заяві по суті справи позивач заперечує проти доводів відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у позовній (уточненій) заяві, та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та її представник у відкритому судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній (уточненій) заяві.

Представник відповідача у відкритому судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Відповідними ухвалами суду від 27.03.2018 року було задоволено заяви позивача від 11.03.2019 року про допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та відповідача від 25.03.2019 року про допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Інші процесуальні дії у справі (вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 10 серпня 2002 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Судом також встановлено, що 25.01.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , площею 65,8 кв.м. Такий договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу В.Е. Анісімовим, за реєстровим номером № 133 (а.с.190). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 13696210, право власності на таке нерухоме майно у вигляді квартири було зареєстровано 26.02.2007 року за відповідачем ОСОБА_3 (а.с.12).

Окрім цього, судом встановлено, а стороною відповідача визнана та обставина, що ОСОБА_3 без відома позивача 14.06.2017 року придбано транспортний засіб - мотоцикл «SUZUKI GSR 400». Також матеріалами справи, зокрема листом Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України № 31/4-9оз від 31.01.2019 року, підтверджено, що 21.10.2018 року такий транспортний засіб було перереєстровано на нового власника.

Судом також встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду від 22 жовтня 2018 року (справа № 205/3410/18, провадження 2/205/2104/18) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. Вказане рішення набуло чинності у встановленому законом порядку (а.с.138-139)

Під час розгляду справи судом встановлено, що сторони добровільно не домовилися про порядок поділу майна. Позивач також вважає, що відповідачем було приховано вказаний транспортний засіб, і таке майно використалось відповідачем не в інтересах сім`ї, та було відчужено ОСОБА_1 без згоди іншого подружжя, як співвласника. Враховуючи вказані обставини у їх сукупності, під час поділу спільного майна подружжя, на думку сторони позивача, слід відступити від засад рівності часток співвласників.

Оскільки стороною відповідача заперечуються вказані обставини щодо приховування такого майна від сім`ї, і між сторонами відсутня згода про поділ спільного майна подружжя у вигляді названої квартири, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Не дивлячись на первісні пояснення сторін щодо того, що придбання такого майна відбулось за особисті грошові кошти кожного із подружжя, суду не було надано достатніх, належних, переконливих та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що будь-хто із подружжя витратив свої особисті грошові кошти саме в якості розрахунку за договором купівлі-продажу такого об`єкту нерухомості.

З огляду на наведене, суд доходить висновку що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки була набута сторонами під час перебування у шлюбі.

В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 (А-10) складається із: 1 коридор, 2- комора, 3 кухня, 4.5 житлові кімнати, 6 ванна, 7 туалет, 8 житлова кімната, І-лоджія, загальна площа 65,8 кв.м. (а.с.10).

Виходячи з цих положень чинного законодавства, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 та 1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. За неможливістю такого виділу у зв`язку з неподільністю речі (ч.2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки.

Частиною 1 статті 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Частиною 2 статті 183 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В даному випадку доказів можливості поділу вказаного спірного об`єкту нерухомого майна в натурі суду сторонами не представлено.

Приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника. Відповідно до ч.5 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд зауважує, що у разі не вчинення дій щодо сплати грошової компенсації, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 Цивільного кодексу України, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

В даному випадку сторони волевиявлення щодо отримання грошової компенсації не висловлювали, наполягали на визначенні ідеальних часток у праві власності на спірне майно.

Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 3 цієї ж норми матеріального закону передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, звертаючись до суду із вимогою про відступлення від засад рівності часток, позивач повинна була довести суду наявність обставин, що мають істотне значення, або обставину того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Такий висновок суду ґрунтується на вимогах ч.1 ст.12 ЦПК України згідно якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку сторона позивача не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, або обставини того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Зокрема, судом встановлено, що у судовому порядку грошові кошти у вигляді аліментів із відповідача не стягуються. Однак, оглядом платіжних квитанцій: від 27.02.2017 року на суму 4020 грн. 10 коп., 20.02.2017 року на суму 7035 грн. 18 коп., 14.04.2017 року на суму 2010 грн. 05 коп., 13.04.2017 року, 15.06.2017 року на суму 5090 грн. 00 коп., 12.06.2017 року на суму 4990 грн. 00 коп., 02.07.2017 року на суму 1005 грн. 03 коп., 21.06.2017 року на суму 1005 грн. 03 коп., 19.07.2017 року на суму 5025 грн. 13 коп., 14.07.2017 року на суму 6030 грн. 15 коп., 27.09.2017 року на суму 5025 грн. 13 коп., 11.08.2017 року на суму 4990 грн. 00 коп., 11.09.2017 року на суму 5025 грн. 13 коп., 17.10.2017 року на суму 5025 грн. 13 коп., 22.01.2018 року на суму 5020 грн. 00 коп., 05.01.2018 року на суму 5010 грн. 00 коп., 19.02.2018 року на суму 1996 грн. 00 коп., 09.02.2018 року на суму 2010 грн. 05 коп., 14.03.2018 року на суму 3014 грн. 00 коп., 05.03.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 11.05.2018 року на суму 2512 грн. 56 коп., 23.03.2018 року на суму 2010 грн. 05 коп., 18.05.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 17.05.2018 року на суму 2512 грн. 56 коп., 17.05.2018 року на суму 2512 грн. 05 коп., 11.05.2018 року на суму 2512 грн. 05 коп., 12.06.2018 року на суму 3015 грн. 08 коп., 18.05.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 02.07.2018 року на суму 5010 грн. 00 коп., 19.06.2018 року на суму 2010 грн.05 коп., 20.07.2018 року на суму 8040 грн. 20 коп., 10.07.2018 року на суму 1996 грн. 00 коп., 29.08.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 07.08.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 18.10.2018 року на суму 2512грн. 56 коп., 08.10.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., 19.11.2018 року на суму 2512 грн. 56 коп., 12.11.2018 року на суму 2512 грн. 56 коп., 11.09.2018 року на суму 4990 грн. 00 коп., 23.11.2018 року на суму 4990 грн. 00 коп., 19.09.2018 року на суму 5025 грн. 13 коп., наданих стороною відповідача, судом встановлено, що відповідач систематично перераховує на адресу позивача грошові кошти на утримання дітей та забезпечення їх потреб. Відтак, судом встановлені фактичні обставини, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на належне матеріальне утримання дітей. У зв`язку із чим суд також критично ставиться до доводів позивача стосовно того, що відповідач самоусунувся від участі в забезпеченні родини. Суд також зауважує, що сам по собі факт проживання дітей з позивачем, на якому наголошувала така сторона, є недостатньою підставою для збільшення її частки у спільному майні подружжя.

Посилання позивача та її представника на ту обставину, що відповідач приховав спільне майно у вигляді транспортного засобу «SUZUKI GSR 400», здійснив відчуження такого спільного сумісного майна без її згоди, суд також не може взяти до уваги.

З мотивувальної частини заочного рішення Ленінського районного суду від 22 жовтня 2018 року (справа № 205/3410/18, провадження 2/205/2104/18), яка набуло чинності, вбачається, що судом під час розгляду такої справи про розірвання шлюбу встановлена обставина припинення шлюбних стосунків сторонами з грудня 2016 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що звільнення від доказування з підстав преюдиції раніше встановлених іншим судовим рішенням обставин не виключає можливості спростування цієї преюдиції належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами задля правильного вирішення спору так, як оспорювання преюдиційних обставин не є тотожним оспорюванню остаточного судового рішення у іншій справі (вирішенню спору по суті) і не порушує принципу юридичної визначеності.

Однак, в даному випадку, стороною позивача не надано суду достатніх, допустимих та належних доказів, які б у своїй сукупності спростовували висновок суду про припинення шлюбних стосунків позивача та відповідача по даній справі з грудня 2016 року.

Оскільки суд має неспростовану преюдиційну обставину того, що шлюбні відносити між сторонами були припинені у грудні 2016 року, а транспортний засіб «SUZUKI GSR 400» було придбано 14.06.2017 року, то в суду відсутні підстави вважати, що на таке майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності. Відтак, в даному випадку суд не може погодитись із доводами сторони позивача щодо наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні.

Таким чином, не мають правого значення для даної справи показання свідків відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо того, що вказаний транспортний засіб було придбано не за кошти сімейного бюджету, та показання свідків позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо відомих їм обставин про майновий стан сторін. Показання таких свідків не спростовують наведені судом обставини, та за своїм змістом не дозволяють зробити інші вмотивовані висновки аніж ті, що зробив суд під час розгляду справи.

З огляду на наведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального закону, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позову частково, а саме: поділу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на 1/2 частину такої квартири за кожною із сторін, із наступним припиненням права спільної сумісної власності сторін на таке майно.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої (правової) допомоги, суд виходив з наступного.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2019 року між позивачем та адвокатом Погрібняк О.М. укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 144-145).

За умовами цього договору клієнт доручає адвокату надання правової допомоги, за що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі та на умовах визначених договором.

Згідно з розрахунком витрат на правничу допомогу до договору № 8 від 25.01.2019 року сторонами погоджено такі витрати: першочергова консультація, аналіз позовної заяви, відзиву 100 грн.; участь у судовому засіданні 29.01.2019 року 300 грн.;, підготовка та направлення адвокатського запиту від 25.01.2019 року до РЦС МВС 100 грн.; підготовка заяви про долучення доказів до матеріалів справи 200 грн.; участь адвоката в судовому засіданні при розгляді справи 1 300 грн.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову, враховуючи обставину лише часткового задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, та керуючись ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді.

Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із чим, в порядку розподілу судових витрат по справі суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 61, 63, 70, 71 СК України, ст. ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на сумісне майно подружжя задовольнити частково.

2. Визнати, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

3. Поділити нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на праві спільної сумісної власності, наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

4. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на квартиру АДРЕСА_1

5. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

6. В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути зОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

7. В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан