Єдиний унікальний номер 229/4484/18 Номер провадження 22-ц/804/622/19
Єдиний унікальний номер 229/4484/18
Номер провадження 22-ц/804/622/19
Головуючий у 1 інстанції Гонтар А.Л.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 229/4484/18 за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року (суддя Гонтар А.Л.), ухваленого в приміщенні суду в м.Дружківка Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що з 01 червня 1998 року вона працювала в Управлінні механізації №4 ДП «Донецька залізниця» на посаді бухгалтера. З 01 вересня 2016 року згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» №303 від 15 квітня 2016 року це підприємство реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське управління механізації» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та з цієї дати ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера 1 категорії виробничого підрозділу «Ясинуватське управління механізації» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З 01 березня 2016 року ДП «Донецька залізниця» по 31 серпня 2016 року нараховувалась та не сплачувалась заробітна плата. При реорганізації підприємств ПАТ «Укрзалізниця» взяло на себе зобов'язання по сплаті цієї заборгованості в повному обсязі, та з жовтня 2016 року по лютий 2017 частками перераховувало працівникам заборгованість. Але позивачу ця заборгованість не була сплачена. Згідно довідки заборгованості та розрахунків заробітної плати за лютий-серпень 2016 року невиплачена позивачу сума становить 17079 грн. 75 коп.

17 липня 2017 року позивач звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

На день її звільнення нарахована, але не виплачена їй заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року складає 29492 грн. 63 коп.

Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати за 2016 рік у розмірі 17079 грн. 75 коп.; за 2017 рік у розмірі 29492 грн. 63 коп.; суму середнього заробітку за час затримки з 17 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року у розмірі 108715 грн. 60 коп., який донарахувати по день фактичного розрахунку (а.с. 1-5).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року та з березня 2017 року по липень 2017 року у сумі 46438 грн. 47 коп. без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 липня 2017 року по 04 грудня 2018 року у сумі 75676 грн. 14 коп., без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір в розмірі 1831 грн. 72 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за лютий 2016 року у розмірі 387 грн. 68 коп. піддано негайному виконанню, в частині стягнення заробітної плати за березень 2016 року - серпень 2016 року, березень 2017 року-липень 2017 року у сумі 46050 грн. 79 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 75676,14 гривень після набрання рішенням чинності.

В іншій частині позову відмовлено.

В січні 2019 року відповідач ПАТ «Українська залізниця» (на даний час акціонерне товариство «Українська залізниця») подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі через неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2., а також не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16 та 6-365цс16 та від 25 травня 2016 року по справі №6-948цс16.

На виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Проте, суд першої інстанції не врахував доводи відповідача про неможливість підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат та ухвалив рішення на підставі «розрахунків заробітної плати» та інших паперів складених після 16 березня 2017 року невідомими особами.

Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі № 408/2306/17-ц зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може буті підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Крім того зазначає, що позивачем, в порушення вимог ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви не додані документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі за вимоги про стягнення середнього заробітку, що, на думку відповідача, є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

19 лютого 2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві позивач зазначає, що посилання відповідача в скарзі на форс-мажорні обставини, які унеможливлюють виконання обов'язків по сплаті заробітної плати у строки зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме захоплення адміністративної будівлі не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Зазначає, що дійсно 17 березня 2017 року відбулось захоплення адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що знаходиться за адресою: м.Донецьк, вул.Артема,168. Але в будівлі за адресою: м.Донецьк ,вул.Горновая, буд.5, до 20 липня 2017 року працювала комісія працівників кадрів регіональної філії «Донецька залізниця» на чолі з керівником структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Ю.П.Косий. Усі накази про переведення на простій, відпустки, звільнення - оформлювались саме там та передавались в м.Лиман, де зараз розташований структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Саме ця комісія ставила в трудових книжках працівників записи про звільнення та печатку регіональної філії «Донецька залізниця».

Згідно наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» №209/ДНД від 20.03.2017р. «у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарчої діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій» на підприємстві було встановлено простій.

Також зазначила, що на підприємстві вівся облік працюючих і робились записи в «журналі обліку приходу-уходу». Надалі цей журнал було передано до регіональної філії. Інспектор з кадрів підприємства кожний тиждень звітувала в режимі електронної звітності в регіональну філію про факт відпрацьованих людино-часів. На основі цих наказів та журналу обліку бухгалтерія структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» мала можливість і повинна була зробити розрахунки заробітної плати та звільнення працівників. На всіх підприємствах ПАТ «Укрзалізниця» на бухгалтерських комп'ютерах встановлена єдина автоматизована програма «ФОБОС», де міститься інформація на кожного працівника ПАТ «Укрзалізниці» - оклад/тариф, постійні надбавки та доплати, стаж та інші данні, що упрощує працю бухгалтерії по розрахунку зарплати працівників на будь-якій відстані. В «Ясинуватському управлінні механізації» такий розрахунок проводився, тобто відкривши на відстані єлектонну базу підприємства і зараз можно провести вибірку будь-якого розрахунку працівника.

Крім того всіх робітників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» зобов'язали відкрити нові платіжні карти «Ощадбанку» для перерахування на них заробітної плати і в січні 2017 року, і вона таку карту отримала, заробітну плату за січень-лютий 2017року отримувала саме по ній. Аванс за березень 2017 року отримала у касі регіональної філії «Донецька залізниця» у м.Лиман 27 липня 2017 року, куди працівникам підприємства, розпорядженням по електронній пошті «Укрзалізниці» пропонували прибути саме у цей час. Факт отримання аванса в касі регіональної філії відповідач підтверджує наданням копії платіжної відомості.

Також по електронній пошті з фінансової служби регіональної філії на її підприємство надали «перелік документів» , який кожний працівник «Ясинуватського управління механізації» повинен був передати в структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» для подальшого повного розрахунку. Такий пакет документів (копіі паспорту, коду, трудової книжки, накази, первинні табелі, розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року, завірені керівником «Ясинуватського управління механізації», головним бухгалтером, інженером по нормуванні праці, інспектором з кадрів) здала 18 жовтня 2017 року в кабінет прийому таких документів, який знаходився в будівлі залізничного вокзала м.Лиман Донецької області, про що зроблено запис в книзі прийому документів за №3386. Саме згідно цих розрахунків невиплачена сума зарплати за березень-липень 2017року становить 29492гривень 63 копійок.

Вважає дії ПАТ «Укрзалізниця» по несвоєчасній виплаті заробітної плати є противоправними, тому що не відповідають вимогам чинного законодавства і на підставі ч.1 ст.117 КЗпП відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не заперечує, проти того, що судом у розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку взято її середньоденну зарплату в розмірі 214,38грн., як зазначено у довідці відповідача.

Також зазначила, що оскільки Дружківський міський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то і рішення про стягнення з відповідача в дохід держави судового збіру у сумі 1831,72грн. є правильним.

Колегія суддів апеляційного суду приймає даний відзив позивача, оскільки копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 22 січня 2019 року, якою позивачеві надано строк для подання відзиву до 05.02.2019р., отримано останнім саме 05.02.2019р., що підтверджується відповідним повідомленням.

Частиною 1 ст.369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст.7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст.68 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 01 червня 1998 року по 17 липня 2017 року працювала в Управлінні механізації №4 ДП «Донецька залізниця» на посаді бухгалтера, з якої наказом № 9642/ДН від 10 липня 2017 року позивача звільнено у зв`язку із скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою БТ-І № 8141339 (а.с.12-18).

З розрахунків заробітної плати за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховане в лютому 2016 року до оподаткування 3392грн. 60 коп., до виплати 387грн. 68коп., в березні 2016 року до оподаткування 3486грн, до виплати 2824грн. 29коп., в квітні 2016 року до оподаткування 4182грн. 99коп., до виплати 3388грн. 22коп., в травні 2016 року до оподаткування 3164грн. 90коп., до виплати 2563грн. 57коп., в червні 2016 року до оподаткування 3371грн. 58коп., до виплати 2730грн. 98коп., в липні 2016 року до оподаткування 3125грн. 50коп., до виплати 2531грн. 65коп., в серпні 2016 року до оподаткування 3031грн. 40коп., до виплати 2455грн. 44коп.; за період з березня 2017 року по липень 2017 року ОСОБА_1 нараховано в березні 2017 року до оподаткування 6028грн. 01коп., до виплати 4942грн. 97коп., в квітні 2017 року до оподаткування 3883грн. 53коп., до виплати 3184грн. 49коп., в травні 2017 року до оподаткування 3883грн. 53коп., до виплати 3184грн. 49коп., в червні 2017 року до оподаткування 2149грн. 37коп., до виплати 1762грн. 48коп., в липні 2017 року до оподаткування 22522грн. 20коп., до виплати 18468грн. 20коп. (а.с.20-33).

Довідкою про заборгованість із виплати заробітної плати станом на 01 вересня 2016 року, виданою Управлінням механізації №4 ДП «Донецька залізниця» за підписом керівника та головного бухгалтера встановлено, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з лютого по вересень 2016 року складає 17079грн. 75коп. (а.с.27).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу в день звільнення, відповідачем не виплачено всіх сум, що належать їй від ПАТ «Укрзалізниця», зокрема заробітну плату за період з лютого по серпень 2016 року у сумі 17079,75грн. та за березень - липень 2017 року у сумі 29 358,72грн. Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними. Відповідно до положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами в частині вимог щодо стягнення заборгованості, регулюються статтями 94, 116 КЗпП України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Записами у трудовій книжці позивача підтверджується, що позивач перебувала з 01.06.1998 року у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», працювала на посаді бухгалтера в управлінні механізації №4.

Згідно наказу ПАТ «Укрзалізниця» №303 від 15 квітня 2016 року, це підприємство реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське управління механізації» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З 18 липня 2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»;

17 липня 2017 року позивач звільнена у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №9642/ДН від 10.07.2017 року (а.с.18).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 40150216 є кодом ЄДРПОУ відокремленого підрозділу - Регіональна філія "Донецька залізниця" ПАТ «Укрзалізниця», місцезнаходження ВП: 84400, Донецька обл., місто Лиман, вулиця Привокзальна, будинок 22.

Факт перебування позивача у трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця» відповідач не оспорює та визнає факт звільнення позивача 17 липня 2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідач також не оспорює факт наявності заборгованості зі сплати заробітної плати позивачу за період її роботи до 01.03.2017р., що підтверджується листом в.о. начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на ім'я начальника структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», в розмірі 15697,32грн., яка станом на 01.11.2018р. не виплачена (а.с.61). Також зазначає, що ОСОБА_1 виплачена заробітна плата за період з 01.03.2017р. по 15.03.2017р. в розмірі 2183,91грн. з урахуванням обов'язкових утримань податків на доходи та інших зборів (а.с.63).

З приводу заборгованості яка виникла з 16.03.2017р. по 17.07.2017р. в листі зазначено, що з виробничого підрозділу «Ясинуватське управління механізації» до Дирекції у м.Лиман не надходили оригінали документів для нарахування та виплати позивачу заробітної плати. Відсутня первинна документація, або доступ до неї, а тому не можливо підтвердити, спростувати або надати інформацію за вказаний період.

Таким чином відповідачем хоча і не підтверджена заборгованість перед позивачем за період з 16.03.2017р. по 17.07.2017р., але і не спростовано помісячні розрахунки заробітної плати, надані позивачем за вказаний період (а.с.29-33).

Висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості по заробітній платі в тому числі і за вказаний вище період ґрунтується на положеннях Законів України від 24.03.1995 року «Про оплату праці» та від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до частини 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст.21 КЗпП України), а обов'язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Доводи відповідача про припинення нарахування заробітної плати з 16.03.2017р. на виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, та ухвалення рішення на підставі «розрахунків заробітної плати» та інших паперів складених після 16 березня 2017 року невідомими особами, колегія суддів не приймає з наведених вище підстав, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Також, з матеріалів справи, а саме наданої відповідачем копії науково - правового висновку щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126 - 221102, який складений на замовлення ПАТ «Укрзалізниця», встановлено, що:

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 682-Н від 12.05.2017 року «Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» створена робоча комісія з працівників регіональної філії «Донецька залізниця» до моменту закінчення скорочення штату працівників Донецької дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 899-Н від 26.06.2017 року «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії «Донецька залізниця», оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією «Донецька залізниця» через каси структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» за місцем їх знаходження (м.Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» (а.с.68-84).

З матеріалів справи також вбачається, що до відзиву на позов саме відповідачем долучено завірену копію зведеної відомості (яка не містить дати, номеру та періоду) на виплату заборгованості, в тому числі позивачу по справі, в якій зазначено розмір такої заборгованості 15697,32грн. (а.с.57), що підтверджує наявність інформації у відповідача про заборгованість із виплати заробітної плати в тому числі і щодо позивача.

Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Проте заробітна плата, в відповідно ст.94 КЗпП України ст.1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до частини першої ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій ст.10 ЦПК України.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1 (п.22).

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості по заробітній платі (і за період з 16.03.2017р. по 17.06.2017р. зокрема), у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства як при звільненні, так і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, а доводи апеляційної скарги в цій частині не тягнуть скасування судового рішення про стягнення заборгованості. Розмір стягнутої судом суми заборгованості позивачем не оспорюється.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем вимог ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, задовольняючи частково вимоги про стягнення середнього заробітку, в порушення п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України, не навів мотивованої оцінки запереченням відповідача, щодо відсутності його вини у затримці розрахунку, через наявність форс-мажорних обставин, що підтверджується відповідним висновком Торгово-промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2.

Разом з тим, даний довід, на який відповідач, також посилається і в апеляційній скарзі, заслуговує на увагу.

Так, згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки.

З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивачки, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором (а.с.68-84).

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у не проведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивача є обґрунтованими.

Згідно із ст.10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Отже, унеможливлення виконання обов'язків, передбачених ст.116 КЗпП України перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а саме в день звільнення провести з працівниками розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що підтверджено висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є підставами для звільнення відповідача від відповідальності через відсутність вини підприємства, а тому і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні позивача до суду вона судовий збір не сплачувала.

Відповідно до частини 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 1 п.1 частини 2, частини 1 ст.4 Закону України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Позивач звернулася до суду з позовом 27 вересня 2018 року (а.с.1).

Відповідно до ст.7 Закону України від 07.12.2017 року «Про Державний бюджет України на 2018 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1762 гривні.

Тобто, з позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 46572,38грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 704,80грн. (46572,38 х 1% =465,72грн., але не менше 1762 х 0,4 = 704,80грн.).

Враховуючи, що позивач просила стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 46572,38грн., її позовні вимоги задоволено частково - у розмірі 46438,47грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 702,77грн. (46438,47 х 704,80 : 46572,38).

В зазначеній частині (про стягнення заборгованості по заробітній платі) рішення суду першої інстанції не скасовано.

При зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 108 715,60грн., позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1087,15грн. (108 715,60грн. х 1%).

Враховуючи, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку частково - в розмірі 75676,14грн., суд першої інстанції повинен був би стягнути з відповідача судовий збір 756,75грн. (75676,14 х 1087,15 : 108 715,6).

Між тим, позов було прийнято судом першої інстанції без сплати судового збору за дану частину позовних вимог.

В даному випадку, суд першої інстанції, розподіляючи судові витати, повинен був стягнути з відповідача на користь держави 1459,52грн. (702,77 + 756,75), а ні 1831,72грн., як зазначено в рішенні суду. Тому останнє в частині стягнення з відповідача судового збору також підлягає скасуванню.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 831,73грн., оскільки останній просив судове рішення скасувати повністю і відмовити у задоволені позову. Даний розмір відповідає встановленому п/п 6 п.1 частини 2 ст.4 Закону України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір».

Судом апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку задоволено частково, у розмірі 75676,14грн. стягнутих за рішенням суду. Тому відповідачу необхідно компенсувати частину сплаченої при поданні апеляційної скарги суми судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги у розмірі 1135,15грн. (75676,14 х 1831,73: (75676,14 + 46438,47)).

Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь держави (оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати) має бути стягнуто судовий збір в розмірі 702,77грн.; з позивача ж на користь відповідача слід стягнути судові витрати у розмірі 1135,15грн.

Відповідно до п.1 частини 6 ст.19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову та розмір задоволених судом позовних вимог не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява (176200грн.).

Отже, відповідно до п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст.367, 369, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та судового збору скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: 03680, м.Київ, вул.Тверська, будинок 5) на користь держави судовий збір в розмірі 702 (сімсот дві) гривні 77коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» суму сплаченого судового збору в розмірі 1135 (одна тисяча сто тридцять п'ять) гривень 15коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.С. Санікова

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: О.В. Агєєв