ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1163/19 Справа № 201/1900/17 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

20 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

02.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики. В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_3 зазначила, що 03 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримала від позивача у позику грошові кошти у розмірі 76 000 грн. Відповідач зобов'язалася повернути позику до 28 травня 2014 року. Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернула в повному обсязі, повернувши лише частину грошових коштів, у зв'язку із чим позивач звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох відсотків річних. Вточнивши свої позовні вимоги просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 134580,61 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 61000 грн. та інфляційних збитків у розмірі 73850,61 грн. (три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн. та інфляційні втрати у розмірі 67112,20 грн.), а також судові витрати (а.с.а.с.2-5, 98-102).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2) суму боргу за договором позики у розмірі 61000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн., інфляційні втрати у розмірі 67112,20 грн., а всього 134850,61 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.148-152).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.156-158) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 03 лютого 2014 року було складено розписку, за умовами якої відповідач зобов'язалася повернути позивачу борг у розмірі 76 000 грн. у строк до 28 травня 2014 року (а.с. 8).

Відповідачем було повернуто лише частину грошових коштів, зокрема 27 лютого 2014 року - 5000 грн.; 27 березня 2014 року - 5000 грн.; 29 квітня 2014 року - 5000 грн., що підтверджується випискою з особової картки позивача та визнається сторонами (а.с.40-42).

В повному обсязі відповідачем свої зобов'язання за борговою розпискою не виконані, кошти позивачу не повернуті, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції керувався нормами чинного законодавства та виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною нею власноруч, в повному обсязі не повернула, тому у зв'язку із неналежним виконанням своїх зобов'язань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача у сумі 61000,00 грн., а також три відсотки річних у розмірі 6738,41 грн., інфляційні втрати у розмірі 67112,20 грн., а всього 134850,61 грн.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов'язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов'язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с.8) відповідачка отримала від позивача у борг грошові кошти, які зобов'язався повернути до 28 травня 2014 року.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції не враховано, що боргова розписка яка написана 03.02.2014 року була "безгрошовою", так як позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах, остання отримала від позивача товар (жіночий одяг) для продажу, і після його реалізації частково сплачувала грошові кошти, тобто розписка була написана під отримання нею товару, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи належними доказами не підтверджено. Крім того зазначені доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: