КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня2019 року м. Київ

Справа 372/1827/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2121/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Кравченка М.В. 25 травня 2018 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Василевська Ірина Олегівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., зареєстрований в реєстрі за №1923, відповідно до якого продано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 286,6 кв. м., визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., та зареєстрований в реєстрі за №1925, відповідно до якого продано земельну ділянку площею 0,1589 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1 ).

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 06 березня 1992 року позивач з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей, ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3. За час спільного проживання ними у 2004 році була набута земельна ділянка, площею 0,1589 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1 ) на якій побудовано житловий будинок загальною площею 286,6 кв. м. З 2014 року відповідач ОСОБА_2 почав зловживати спиртними напоями, не з`являвся вдома, позичав кошти, а в березні 2015 року відповідач ОСОБА_2 без згоди позивача продав спільний будинок та земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 , шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року. Позивач згоди на укладення вказаних правочинів не надавала, у нотаріуса присутньою не була, про продаж відповідачем ОСОБА_6 спільного майна не знала.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року були задоволені заявлені позовні вимоги та були визнані недійсними оспорювані договори /т.2 а.с.232-236, т. 3 а.с.30-36/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року вказані судові рішення були скасовані, справа була направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Підставами для скасування судових рішень визначено неповне з`ясування судами обставин справи, не здійснено перевірку питання чи виконаний запис і підпис у Реєстрі нотаріальних дій ОСОБА_1 /т.3 а.с.115-120/

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Василевська Ірина Олегівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу - відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, в якій вказано на те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Суд вважав, що при укладенні оспорюваних правочинів відповідач ОСОБА_7 діяв в інтересах подружжя, його контрагент - покупець ОСОБА_3 діяла добросовісно, тому позбавлення її, як добросовісного набувача права власності у передбачений позовом спосіб (шляхом визнання недійсними правочинів, за якими вона набула право власності, яке державою належно зареєстровано) не має достатніх правових і фактичних підстав.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач, нею подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач вказує на те, що судом першої інстанції грубо порушено норми ст. 369 ЦК України, оскільки в матеріалах справи є дві почеркознавчі експертизи, які проводились в рамках кримінального провадження порушених за заявою ОСОБА_3 , та в яких чітко зазначено що підпис на згоді на укладання договорів купівлі-продажу та документах нотаріальної справи не є ОСОБА_1 . Під час судового розгляду в суді першої інстанції за клопотанням представника ОСОБА_3 , ОСОБА_1 була допитана в якості свідка та дала свідчення про те, що вона не надавала повноважень своєму чоловікові (на той час позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_7 ) на відчуження будинку та земельної ділянки ні усних ні письмових, крім того нотаріально посвідчених. Вищезазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, та на думку позивача суд прийшов до незаконного та не об`єктивного висновку стосовно них, що мало наслідком ухвалення неправомірного рішення суду. Також зазначає, що під час судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 не було доведено те що вона не знала, що дане майно не є спільною сумісною власністю. Також суд першої інстанції не дослідив, що між «добросовісним» набувачем відповідачем та ОСОБА_7 в день укладання оскаржуваних договорів купівлі-продажу було укладено попередній договір купівлі продажу, згідно умов якого відповідач мала укласти з ОСОБА_7 договір купівлі продажу, щойно придбаного їй майна в строк до 12 серпня 2015 року, за ту ж саму ціну за яку вона щойно його купила з розстроченням платежів.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Черемін Д.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній. Просили про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Олійник В.Б. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші учасник справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку.

Відповідачу ОСОБА_7 за зареєстрованим місцем проживання, яке перевірено апеляційним судом, вручити судову повістку виявилось неможливим, у зв`язку чим він був повідомлений через оголошення на офіційному сайті суду /т.4 а.с.114,138, 144-148,161/.

Приватним нотаріусом Паракуда І.В. були отримані копія апеляційної скарги та судові повідомлення про призначений розгляд справи, проте в судове засідання дана особа не з`явилась, причини неявки суду не повідомила /т.4 а.с.106,115,121,137,149/.

Приватний нотаріус Василевська І.О. в заяві від 14 грудня 2018 року просила розглянути справу у її відсутність. Апеляційну скаргу просила залишити без задоволення /т.4 а.с.135/.

За наведених обставин та керуючись ст.ст.371,372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_7 06 березня 1992 року був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, серія НОМЕР_2 , виданого 06 березня 1992 року /т.1 а.с.12,208/.

Згідно з державним актом серія КВ №9012218 від 25 лютого 2004 року ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку, що розташована на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району, Київської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, актовий запис №1438 /т.1 а.с.220-223/. Вказане право було зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом від 13 серпня 2014 року та від 12 вересня 2014 року /т.1 а.с.221,237/. Технічною документацією із землеустрою підтверджується встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 на території Підгірцівської сільської ради АДРЕСА_1 /т.1 а.с.224-236/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно 14 липня 2006 року ОСОБА_7 є власником будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 286,6 кв.м, житлова площа 83,8 кв.м. Вказане право було зареєстровано, що підтверджується витягом від 14 липня 2006 року та від 12 вересня 2009 року /т.1 а.с.187,188,196,203-204/.

За даними Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області станом на 05 вересня 2014 року в будинку АДРЕСА_1 , та який належить ОСОБА_7 на праві власності на нерухоме майно згідно Свідоцтва виданого Обухівським БТІ 14 липня 2006 року за реєстраційний номером НОМЕР_3 , ніхто не зареєстрований та не проживає, про що було видано довідку № 292 від 05 вересня 2014 року /т.1 а.с.189/.

В заяві від 02 вересня 2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. у м. Дніпропетровськ та зареєстрована в реєстрі за №745, вказано, що громадянка ОСОБА_1 дає згоду своєму чоловіку - ОСОБА_2 на продаж будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на який він розташований - надалі- нерухоме майно, та укладення договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна за ціною та на умовах їй відомих, а також на передання в іпотеку та укладення договору іпотеки вищевказаного нерухомого майна, на умовах, їй відомих /т.1 а.с.184,217/.

12 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу будинку, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила (прийняла у власність) будинок АДРЕСА_1 , і сплатила за нього ціну, визначену договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., та зареєстрований в реєстрі за №1923 /т.1 а.с.8-9,182-183/.

Також 12 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила (прийняла у власність) земельну ділянку, площею 0,1589 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і сплатила за нього ціну, визначену договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., та зареєстрований в реєстрі за №1925 /т.1 а.с.10-11,197-198/.

В той же день 12 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в простій письмовій формі був укладений попередній договір щодо укладення в майбутньому договорів купівлі-продажу будинку та землі, ОСОБА_8 виступала як майбутній продавець, а ОСОБА_7 , як майбутній покупець будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Укладення основного договору було обумовлено сторонами датою 12 серпня 2015 року або інший день за погодженням сторін. При цьому договором передбачалось щомісячне здійснення ОСОБА_7 суми в розмірі еквівалентному 2240 доларів США як гарантійного платежу в забезпечення виконання зобов`язання /т.2 а.с.57-58/.

23 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Обухівського PB ГУ МВС Київської області із заявою про вчинення злочину, а саме, що ОСОБА_7 змусили обманним шляхом підписати договір про продаж спільного з позивачем майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться АДРЕСА_1 та земельної ділянки без її згоди на це. За висновком від 01 липня 2015 року слідчий не вбачав ознак кримінального правопорушення /т.2 а.с.16-21/.

Печерське районне управління ГУМВС України в м. Києві в листі від 29 вересня 2015 року повідомило ОСОБА_3 про внесення 03 вересня 2015 року відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0005737 на підставі її заяви за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст. 190 КК України /т.2 а.с.56/.

В рамках розгляду даного кримінального провадження 16 жовтня 2015 року слідчим СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві, було винесено постанову про призначення почеркознавчої експертизи, на вирішення експерта поставлено питання: чи виконаний підпис у заяві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про згоду на продаж майна, в саме будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, у графі «Підпис:» громадянкою ОСОБА_1 .? /т.2 а.с.86/.

На виконання постанови судовим експертом Науково-дослідного експертно- криміналістичного центру було складеновисновок № 647/тдд від 30 жовтня 2015 року, згідно з яким встановлено, що рукописний напис та підпис у заяві ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про згоду на продаж майна, а саме будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований, на бланку серії НОМЕР_4 , у графі «Підпис:» виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. При цьому, як вбачається з описової частини, експерту були надані оригінал заяви ОСОБА_1 та вільні зразки її почерку /т.2 а.с.175-182,221-224/.

Також матеріали справи містять копію висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № /16-32 від 02 лютого 2018 року, який складений за результатами проведення почеркознавчої експертизи призначеної в рамках кримінального провадження № 0005737. Експертом встановлено, зокрема, наступне:

підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на дослідження документах виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів;

рукописний текст « ОСОБА_1 мною прочитано» у заяві складеній від імені ОСОБА_1 , від 02 вересня 2014 року, на бланку серії НАЕ019514, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Василевською І.О., зареєстрований в реєстрі за № 745 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою;

рукописний текст « ОСОБА_1 » у записі № 745 від 02 вересня 2014 року на аркуші № 178 у графі «7» у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 1 за 2014 рік приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Василевської І.О. - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з частковим наслідуванням її підпису.

При цьому, як вбачається з описової частини експерту були надані оригінал заяви ОСОБА_1 , реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2014 рік, вільні та умовно вільні зразки почерку ОСОБА_1 та ОСОБА_7 /т.4 а.с.3-19/.

У справі, що є предметом даного апеляційного розгляду, на вимогу суду першої інстанції оригінал заяви ОСОБА_1 органами слідства наданий не був з посиланням на визнання його речовим доказом у кримінальній справі /т.2 а.с.184-187; т.3 а.с.125/ У зв`язку з чим ухвали суду про витребування доказів та призначення судової експертизи не були виконані /т.3 а.с.148, 219-220, т.4 а.с.24-29/.

За даними приватного нотаріуса Василевської І.О. реєстрова книга відсутня, так як не підлягає архівному збереженню /т.3 а.с.160-166/.

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі в тому числі земельні ділянки, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами ч.1,ч.2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Водночас, Верховний Суд України, дійшовши таких правових висновків у зазначених справах, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, у якому зазначив, що відповідно до ст. 578 ЦК України, а також спеціальної норми - ч. 2 ст. 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 відступила від наведених правових позицій та вказала на те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Верховний суд наголосив на тому, що наведені висновки Верховного Суду України суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Також вказав на те, що відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Такі висновки були неодноразово наведені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема, у Постановах від 11 лютого 2019 року у справі №308/2205/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №643/6453/17.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору є відчуження відповідачем ОСОБА_7 на користь відповідача ОСОБА_3 , за договорами купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року, двох об`єктів нерухомості: житлового будинку і земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказані об`єкти нерухомості набуто відповідачем ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 ..

Зазначені вищенорми сімейного права свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована,проте, в ході розгляду даної справи питання належності вказаного майна до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 сторонами не оспорювалось. Разом з тим, слід зазначити, що право власності на земельну ділянку було набуто ОСОБА_7 внаслідок реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки, проте факт будівництва будинку за спільні кошти подружжя визнаний сторонами у справі. Враховуючи, що будинок, який перебував у спільній власності позивача і відповідача ОСОБА_7 розташований на земельній ділянці, то разом з правом власності на будинок переходить і право на земельну ділянку необхідну для здійснення його експлуатації, оскільки окремо ці об`єкти існувати не можуть. Таким чином, здійснення відповідачем ОСОБА_7 відчуження вказаного майна, впливає на реалізацію прав позивача як співвласника цього майна, відповідно вона не будучи стороною укладених правочинів має право на їх оскарження в судовому порядку в порядку реалізації власного права на судовий захист.

Положеннями чинного цивільного та сімейного законодавства презюмується і спільне здійснення співвласниками прав володіння, користування і розпорядження спільним майном. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. При цьому така згода має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину, є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово, а для реалізації прав власника щодо об`єктів нерухомого майна нотаріально посвідченою.

Матеріали справи містять висновки двох експертних установ, якими встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві посвідченої приватним нотаріусом Василевською І.В. 02 вересня 2014 року вчинений не ОСОБА_1 а іншою особою. У Висновку КНДІСЕ від 02 лютого 2018 року також встановлено неналежність підпису позивачу ОСОБА_1 у записі №745 від 02 вересня 2014 року на аркуші №178 у графі «7» у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій №1 за 2014 рік приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Василевської І .О .

Так вказані експертні дослідження були проведені в ході досудового розгляду кримінальної справи. У даній цивільній справі судом першої інстанції були вчинені всі можливі дії для проведення судової експертизи, які виявились безрезультатними. Органами слідства суду не були надані оригінали заяви та реєстраційної книги нотаріуса, проте суду надані належним чином засвідчені копії висновків проведених експертних досліджень, доказів на спростування висновків експертів сторонами суду не надано, і в ході розгляду справи сторонами визнаний факт неналежності підпису у заяві від 02 вересня 2014 року позивачу ОСОБА_1 .. Таким чином, обставини щодо відсутності підпису ОСОБА_1 у заяві вчиненій від її імені 02 вересня 2014 року слід визнати підтвердженими, і встановленими судом. А отже договори купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року укладені ОСОБА_7 є такими, що вчинені без виявленого волевиявлення на те другого співвласника майна ОСОБА_1 , всупереч положенням ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України.

При посвідченні договорів купівлі-продажу нотаріус Паракуда І. В. перевірив правовий статус майна, проте йому були надані документи - згода другого співвласника, що не відповідає нормам чинного законодавства. Тому порушень з боку відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І.В. не вбачається.

Посилання суду першої інстанції на добросовісність сторони набувача по спірним договорам - відповідача ОСОБА_3 не можна визнати обґрунтованими, оскільки у спірних правовідносинах вказана обставина не має правового значення. Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Оскільки договори купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета нерухомості в силу вимог ст. 60 СК України, і така обставина не спростована, то оскаржувані договори відповідно до вимог ст.ст. 203, 205, 215 ЦК України мали бути визнані судом недійсними. Однак суд першої інстанції на вказані обставини та вимоги чинного законодавства уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог про визнання недійсними укладених 12 вересня 2014 року ОСОБА_7 договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна.

Апеляційний суд зазначає, що при новому розгляді справі здобуті докази щодо обставин вчинення підпису від імені ОСОБА_1 у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій №1 за 2014 рік приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Василевської І.О. не ОСОБА_1 , а іншою особою, що підтверджує відсутність її волевиявлення. А отже вимоги суду касаційної інстанції викладені в ухвалі від 12 квітня 2017 року є виконаними при новому розгляді справи.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі щодо заниженої вартості об`єктів нерухомості з огляду на те, що сторони є вільними у визначенні умов договору, вказана обставина сама по собі не є підставою недійсності правочину. Встановлені судом порушення норм чинного законодавства не є пов`язаними із визначенням вартості предмету договорів, проте є достатніми для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Сторонами у справі не були заявлені позовні вимоги про застосування реституції недійсного правочину, а отже вказане питання виходить за межі розгляду справи. Разом з тим, сторони правочину, в силу ст. 216 ЦК України, зобов`язані повернути все одержане за договором, що був визнаний недійсним. У разі невиконання визначених законодавством обов`язків сторони не позбавлені права ініціювати таке питання окремо.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд здійснює розподіл судових витрат.

Судові витрати у розмірі 365,40 грн, понесені позивачем при звернені до суду підлягають стягненню на її користь з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 травня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Василевська Ірина Олегівна про визнання недійсним договорів купівлі-продажу - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1923, відповідно до якого продано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 286,6 кв. м.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1925, відповідно до якого продано земельну ділянку, площею 0,1589 гектара, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 365, 40 грн в рівних частках.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.