КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження №22-ц/824/7188/2019 Доповідач Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.
при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Соловіченка Віталія Олександровича на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Кошель Л.М. у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И В :
Квартирно-експлуатаційний відділ м.Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить виселити відповідачів з кім. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Посилається на те, що на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква перебуває гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі спеціального ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №85 від 07.04.2014 року ОСОБА_1 надано право на вселення до кім.№7а цього гуртожитку разом з дочкою ОСОБА_2 . Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.03.2018 року №58 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.03.2018 року №49-РС з військової служби в запас через службову невідповідність та виключено її із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року в задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Соловіченко Віталій Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідачів.

Посилається на те, що відповідно до п.5.10 наказу Міністерства оборони України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 за №24/20337, особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби через службову невідповідність відповідачі підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Гуртожиток у якому проживають відповідачі є житловим фондом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква і не має жодного відношення до Національного військово медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», в якому працювала відповідач. Крім того, оскаржуване рішення ґрунтується на доказах, які не могли братися до уваги судом, оскільки їх подано з порушенням вимог ст.83 ЦПК України.
Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу до суду не надали.
В судове засідання учасники процесу не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Квартирно-експлуатаційний відділ м.Біла Церква звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить виселити відповідачів з кім. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Посилається на те, що на балансі позивача перебуває гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі спеціального ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №85 від 07.04.2014 року ОСОБА_1 надано право на вселення до кім.№7а цього гуртожитку разом з дочкою ОСОБА_2 . Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.03.2018 року №58 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас через службову невідповідність та виключено її із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.03.2018 року №49-РС з військової служби в запас через службову невідповідність, виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
З 17.08.2018 року і по теперішній час ОСОБА_1 працює в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення клініки (амбулаторної допомоги), на що позивач не звернув увагу та дійшов передчасного висновку про необхідність виселення відповідачів.

Таким чином, позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачами прав за захистом яких він звертається до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги враховуючи наступне.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що на балансі Квартирно експлуатаційного відділум. Біла Церква перебуває гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням ВК БМР №141 від 23.04.2013 року (а.с.7).
На підставі спеціального ордеру на житлове приміщення в гуртожитку №85 від 07.04.2014 року ОСОБА_1 надано право на вселення разом з дочкою ОСОБА_2 до АДРЕСА_3 (а.с.8).

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.03.2018 року №58 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 звільнено наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 13.03.2018 року №49-РС з військової служби в запас через службову невідповідність, виключено із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 (а.с.9).
Відповідно до Довідки №20 від 23.01.2014 рокуВідділу обліку та розподілу житла Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у міськвиконкомі з 13 листопада 2007 року(а.с.18).

З 17.08.2018 року на підставі наказу №117 від 16.08.2018 року ОСОБА_1 працює в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення клініки (амбулаторної допомоги), що підтверджується Довідкою №64 від 08.02.2019 року(а.с.67).

Відповідно до статті 127 ЖК України, пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Згідно ч.ч.2,3 ст. 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.5.10 Наказу Міністерства оборони України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337, особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.
Відповідно до п. 5.1 Інструкції, гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України або проходження ними військової служби.
Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому комітеті сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.
У гуртожитках можуть розміщуватися працівники Збройних Сил України на період роботи за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань.

Розміщення таких осіб у кімнатах разом з особами, які проживають в гуртожитках на підставі спеціальних ордерів, забороняється.
Позивач в обґрунтування вимог посилається на те, що відповідачка ОСОБА_1 звільнилася із військової служби, тому відповіднодо вимог ст.132 ЖК України вона разом з донькою ОСОБА_2 підлягає виселенню із житлового приміщення.

Законодавець визначив вичерпний перелік обставин з настанням яких позивач наділений правом ініціювати виселення відповідачів, зокрема при звільненні ОСОБА_1 .
Позивач не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 з 17.08.2018 року на підставі наказу №117 від 16.08.2018 року працює в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення клініки (амбулаторної допомоги), тому дійшов передчасного висновку про необхідність виселення відповідачів.
Оскільки позивачем не доведено обставини щодо порушення відповідачами прав за захистом яких він звертається до суду, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі підлягають виселенню, оскільки ОСОБА_1 звільнено з військової служби і гуртожиток у якому на даний час проживають відповідачі є житловим фондом позивача та не має жодного відношення до Національного військово медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» колегія суддів не приймає до уваги.
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Як вказує Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька і Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Вселення ОСОБА_1 разом з донькою у кімнату відбулось як військовослужбовця Збройних Сил України, відповідно до спеціального ордера на житлове приміщення в гуртожитку, підписаного Начальником Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква ОСОБА_3 , на час вселення відповідачка діяла правомірно та дій щодо вселення в гуртожиток без дозволу підприємства-роботодавця чи певного уповноваженого ним органу не вчиняла.
Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 проживає у наданому їй житловому приміщенні з 2014 року, тобто на час звернення позивача до суду з вимогою виселення, майже 5 років, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв`язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб вважати таке житло належним відповідачам.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 у справі № 554/4456/17).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачка ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 вселилася до кімнати 7а гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цим житлом - протягом 5 років, перебуває на квартирному обліку та станом на час вселення була військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, томуправо користування відповідачіввищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їхправо на повагу до житла.

Крім цього, втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», заява № 7205/02, § 60-63).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Колегія суддів звертає увагу, що постійне місце проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.16,17,23,24).
Доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги, що при подачі доказу, на якому ґрунтується рішення відповідачем порушено вимоги ст.83 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані твердження не впливають на законність ухваленого рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За умовами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження підстав для виселення відповідачів із займаного приміщення позивачем суду не надано, що є процесуальним обов`язком заявника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква Соловіченка Віталія Олександровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.