ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Чернівці

Справа №725/23/17

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Поліс», про захист прав споживачів, визнання недійсним генеральної угоди та кредитного договору з додатками, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Скуляк І.А.),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Поліс», про захист прав споживачів, визнання недійсним генеральної угоди та кредитного договору з додатками.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22 жовтня 2007 року між нею та відкритим акціонерного товариства «ВТБ Банк» укладено генеральну угоду №24.038/07-ГУ та 02 грудня 2010 року - додатковий договір №1 до генеральної угоди, відповідно до умов яких банк зобов`язався надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, договорами про надання овердрафту, договорами про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у межах цього договору і які є його невід`ємними частинами. В межах цього договору клієнту встановлюється ліміт надання банком кредитних коштів, який не повинен перевищувати суми, еквівалентної 150000 доларів США за офіційним курсом Національного банку

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/461/19 Категорія 57

України. Строк укладення між банком та клієнтом кредитних договорів у межах цього договору становить по 20 жовтня 2017 року. Позичальник, у свою чергу, зобов`язався використати кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані проценти відповідно до умов кредитних договорів.

На виконання умов генеральної угоди 22 жовтня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № 24.075-038/07-СК з наступними змінами та доповненнями до нього, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 22 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки №24.075-038/О7-ДИ10, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. та зареєстрований у реєстрі за № 8335, зі змінами згідно договору №1 від 18.04.2011року, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належні їй на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 1273,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,4250 га, кадастовий номер НОМЕР_1 , а саме: адмінбудівля літ. А, загальною площею 388, 60 кв.м, гараж літ. Б площею 176, 20 кв.м, виробнича будівля літ. В, загальною площею 227 кв.м, склад літ. Г. загальною площею 255, 60 кв.м, будівля автосервісу літ. Є, загальною площею 226, 00 кв.м.

Вважає, що генеральна угода та кредитний договір з додатковими угодам укладені з порушенням істотних умов договору, встановлених діючим законодавством, та з використанням нечесної підприємницької діяльності. Банк свідомо порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, не повідомив у письмовій формі про всі відомості при наданні кредиту, умови кредитного договору є несправедливими, що є підставою для визнання угоди недійсною.

Зокрема вказувала, що сторонами не було досягнуто в належній формі згоди щодо всіх істотних умов договору, а банком не виконано вимог закону щодо надання повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту.

Строк для звернення до суду нею не пропущений, оскільки вважає, що вона не могла на час підписання спірного кредитного правочину та його часткового виконання знати про порушення свого права як споживача та про невідповідність дій банку та умов правочину вимогам чинного законодавства, а дізналася про це лише в липні 2016 року після надання їй правничої допомоги.

Просила визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсними генеральну угоду №24.038/07-ГУ від 22 жовтня 2007 року разом із додатковим договором №1 від 02 грудня 2010 року та кредитний договір №24.075-038/07-СК від 22 жовтня 2007 року разом із договорами про внесення змін, укладені між нею та ПАТ «ВТБ Банк».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норми матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що кредитором не надано повної, об`єктивної та достовірної інформації щодо істотних умов кредиту, а саме: детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням та погашенням кредиту; вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначено ефективної ставки відсотків; не вказано про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді шляхом підсумовування всіх платежів, здійснених споживачем на користь банку; не встановлено застереження банку щодо настання для позичальника валютних ризиків; не зазначено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку; відсутня істотна умова договору про дострокове розірвання кредитного договору; не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору щодо умов повернення і зарахування кредиту; не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; не встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Крім того, вважає, що судом не надано належної уваги висновку судово-економічної експертизи, яким доведено факт, що оспорювані правочини вчинено з використанням нечесної підприємницької практики.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що 22 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерного товариства «ВТБ Банк» укладено генеральну угоду №24.038/07-ГУ, відповідно до умов якої банк зобов`язався надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, договорами про надання овердрафту, договорами про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у межах цього договору і які є його невід`ємними частинами. В межах цього договору клієнту встановлюється ліміт надання банком кредитних коштів, який не повинен перевищувати суми, еквівалентної 150000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Строк укладення між банком та клієнтом кредитних договорів у межах цього договору становить по 20 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 22 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки №24.075-038/О7-ДИ10, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. та зареєстрований у реєстрі за № 8335, зі змінами згідно договору №1 від 18.04.2011року, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належні їй на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 1273,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 0,4250 га, кадастовий номер НОМЕР_1 , а саме: адмінбудівля літ. А, загальною площею 388, 60 кв.м, гараж літ. Б площею 176, 20 кв.м, виробнича будівля літ. В, загальною площею 227 кв.м, склад літ. Г. загальною площею 255, 60 кв.м, будівля автосервісу літ. Є, загальною площею 226, 00 кв.м.

02 грудня 2010 року між указаними сторонами укладено додатковий договір №1 до генеральної угоди №24.038/07-ГУ від 22 жовтня 2007 року, відповідно до якого внесено зміни до генеральної угоди, виклавши її в новій редакції.

На виконання умов генеральної угоди 22 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24.075-038/07-СК, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 жовтня 2014 року.

20 серпня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін №24.075-038/09-СК/ДУ01 до кредитного договору, яким доповнено розділ 1 договору та погоджено новий розмір процентів за користування кредитом, порядок їх нарахування та сплати.

Крім того, 27 вересня 2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін №2 до кредитного договору, яким викладено його окремі пункти в новій редакції.

У подальшому, 02 грудня 2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін №3 до кредитного договору, 29 листопада 2011 року - договір про внесення змін №4 до кредитного договору, 29 листопада 2011 року - договір про внесення змін №5 до кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня2007 року № 168, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Ці Правила є практичною деталізованою інструкцією щодо реалізації у сфері банківської діяльності положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У свою чергу за вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно останнього абзацу частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не повідомлено про сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка передбачена частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки пунктом 2.6 кредитного договору визначено, що підписанням кредитного договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений про кредитні умови та умови договору застави, що запропоновані банком, а також про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Отже, підписуючи кредитний договорі, позичальник погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитного договору, які узгоджені та підписані сторонами.

З урахуванням вказаних вимог закону та умов кредитного договору, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави, передбачені статтями 203, 215, 230 ЦК України та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання генеральної угоди та кредитного договору із договорами про внесення змін недійсним, оскільки спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; кредитний договір із договорами про внесення змін містять зокрема, умови про відсоткову ставку, про розмір щомісячної суми мінімально необхідного платежу тощо, підписані особисто позивачем, що останнім не оспорюється. Крім того, позивачем не оспорюється і факт отримання у 2007 році кредитних коштів у відповідності до умов укладеного договору, а також не оспорюється факт користування кредитними коштами понад десять років.

Крім того, ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відсутність детального розпису загальної вартості кредиту та річної відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги оформлення договору не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Натомість з матеріалів справи убачається, що позичальник у належний спосіб ознайомилася з указаною інформацією.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що згідно з висновком судово-економічної експертизи банком не надано достовірної інформації щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту .

Як убачається з матеріалів справи, умовами договору про внесення змін №4 від 29.11.2011 року до кредитного договору зазначено, що про реальну відсоткову ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту інформація позивачу роз`яснена та відома, про що свідчить її особистий підпис.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак