Справа № 361/8546/18
Провадження № 2/361/1413/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 травня 2019 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Бас Я.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом та просили визнати ОСОБА_4 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свій позов обґрунтовують тим, що вони є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 2935061.

Згідно довідки № 1486 від 29.08.2018 року виданої Княжицькою селищною радою в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 .

Позивачі зазначають, що відповідач не проживає у цьому будинку з 2003 року, але залишаєтьсязареєстрованим. У 2003 році він забрав всі свої речі та поїхав до Російської Федерації.В Україні з цього часу він не був, а з 2016 року телефонний зв`язок з ним обірвався. Де зараз конкретно проживає відповідач позивачам не відомо.Підтвердженням вищевикладеного є акт обстеження житлового приміщення від 22 серпня 2018 року депутатом Княжицької селищної ради ОСОБА_5 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивачі вказують на те, що із-за того, що відповідач залишається зареєстрованим в будинку він обмежує можливості власників - позивачів, розпоряджатись своїм нерухомим майном. Крім того маючи намір відчужувати цей будинок, позивачі отримали консультацію у ріелтора по нерухомості, який пояснив, що якщо відповідач не захоче добровільно знятись з реєстраційного обліку це викличе проблеми з продажем будинку.

Позивачі зазначили, що ніякої домовленості між ними та відповідачем стосовно користування та проживання у будинку не було.

Представника позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення у справі не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.

Свідок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснили, що дійсно ОСОБА_4 в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає приблизно з 2004 року. Із вказаної дати до будинку не з`являється, зі слів сусід знають, що ніби він виїхав проживати у Російську Федерацію.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Провівши заочний розгляд справи, вислухавши представника позивачів, допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 2935061.(а.с.14-15)

Згідно довідки № 1486 від 13.08.2018 року виданої Княжицькою селищною радою в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 .

Згідно Акту підтвердження фактичного не проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 від 22 серпня 2018 року складеного депутатом Княжицької сільської ради ОСОБА_5 , громадянин ОСОБА_4 за адресою по АДРЕСА_1 не проживає з 2003 року, але залишається зареєстрованим, про що також підписалися свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 7)

Відповідно до ст. 41 Конституці їУкраїни та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якоїУкраїна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікаціюКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, іншеприміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника користовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналізнаведенихвище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згіднозіст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачу чиняться будь-які перешкоди у проживанні в спірному будинку, а також відсутні дані про наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач спірному будинку не проживає із 2003 року, тому вимоги позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 141, 280-284, 289 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.