КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/6204/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просив, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь грошову суму у розмірі 19 905,14 грн., що складається з 12 902,95 грн. - інфляційні втрати, 3 013,25 грн. - 3% річних за виконавчим написом та 3 247,48 грн. - інфляційні втрати, 741,46 грн. - 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за виконавчим листом №761/7911/15-ц.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 вересня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від ОСОБА_4 6 000 доларів США.

В забезпечення виконання умов правочину від 13 вересня 2000 року, між ОСОБА_2 ( заставодавець ) та ОСОБА_4 ( заставодержатель ) укладено договір застави, об`єкт застави - будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час позика не повернута, договір позики та застави свою дію не припинили.

02 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( первісний кредитор ) було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 13 вересня 2000 року, а 29 березня 2017 року - договір відступлення прав за договором іпотеки.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, іпотекодержателем та обтяжувачем є ОСОБА_1 , а відтак, до нього перейшли у встановленому порядку всі права та обов`язки за договором позики та договором застави ( іпотеки ), що укладені 13 вересня 2000 року.

15 липня 2012 року приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. було вчинено виконавчий напис №2586 на договорі застави від 13 вересня 2000 року.

Однак, станом на день подання позову існує виконавче провадження №37058573 про стягнення з відповідача 66 305,45 грн.

Додатково існує виконавче провадження №54048717 про стягнення з відповідача 12 249,98 грн. за виконавчим листом №761/7911/15-ц, який виданий 25 листопада 2016 року.

В зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за вказаними вище виконавчими документами, позивач вважає за необхідне застосувати ст. 625 ЦК України та вимагати виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, на підставі чого звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що позивачем існуючу заборгованість по виконавчим провадженням погашено у повному обсязі на реквізити стягувача, зазначені в постанові про відкриття виконавчого провадження.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, які не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 13 вересня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США ( а.с. 89 ).

В забезпечення виконання умов договору позики від 13 вересня 2000 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір застави, об`єктом якого є будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.

13 липня 2002 року приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. було вчинено виконавчий напис №2586 на підставі договору застави та запропоновано звернути стягнення на належне ОСОБА_2 заставне майно для стягнення заборгованості за договором позики від 13 вересня 2000 року в сумі 66 305,45 грн. в тому числі 32 580 грн. - неповернута позика, 2 768,20 грн. - втрати від інфляції за період з 14 березня 2001 року по 01 травня 2002 року, 1 309,45 грн. - три проценти з простроченої суми з 14 березня 2001 року по 15 липня 2002 року, 29 647,80 грн. - пеня за період з 15 січня по 15 липня 2002 року на користь ОСОБА_4 ( а.с. 90 ).

На підставі даного виконавчого напису відділом Державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві розпочато виконавче провадження №37058573, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 18 березня 2013 року ( а.с. 7 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12 249,98 грн., з яких: 2 932,20 грн. - три відсотки річних, 9 317,78 грн. - інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за договором позики ( а.с. 91-93 ).

За даним рішенням постановою про відкриття виконавчого проведення №45048717 від 01 червня 2017 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 12 249,98 грн. ( а.с. 8 ).

02 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 13 вересня 2000 року, а 29 березня 2017 року - договір відступлення прав за договором іпотеки ( а.с. 4, 5 ).

Як вбачається з копії квитанції №236 від 28 липня 2007 року на суму 6 630,55 грн., №235 від 28 липня 2007 року на суму 66 305,45 грн., №237 від 28 липня 2007 року на суму 850,01 грн., №233 від 28 липня 2007 року на суму 116,92 грн., №232 від 28 липня 2007 року на суму 1 225,45 грн., квитанції №236 від 28 липня 2007 року на суму 6 630,55 грн., №231 від 28 липня 2007 року на суму 12 249,98 грн., ОСОБА_2 здійснив відповідні перекази грошових коштів на р/р НОМЕР_1 , тобто на реквізити, зазначені державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, в якості реквізитів стягувача ( а.с. 31, 33 ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, ОСОБА_2 сплатив борг, виконавчий збір та додаткові витрати, пов`язані з вчиненням виконавчих дій, що були проведені Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві у виконавчому провадженні №37058573 та у виконавчому провадженні №54048717 лише 28 липня 2007 року.

Відтак, враховуючи заявлені позовні вимоги ( а.с. 1-3, 44-46 ), з точки зору другої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року, що нараховується на суму несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання.

Проте, на переконання апеляційного суду, позивач необґрунтовано відносить до несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання заборгованість за виконавчим написом нотаріуса №2586 в розмірі 2 768,20 грн., як втрати від інфляції за період з 14 березня 2001 року по 01 травня 2002 року, 1 309,45 грн. - три проценти з простроченої суми з 14 березня 2001 року по 15 липня 2002 року, 29 647,80 грн. - пеня за період з 15 січня по 15 липня 2002 року та за рішенням суду від 26 квітня 2016 року в розмірі 12 249,98 грн., з яких: 2 932,20 грн. - три відсотки річних, 9 317,78 грн. - інфляційні втрати, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тоді, як стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми та пені за договором - це відповідальність, що носить компенсаційний та стимулюючий характер за несвоєчасне виконання зобов`язання, а не боргове ( грошове ) зобов`язання.

Слід також зазначити, рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов`язання грошового характеру, тому що зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню.

Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання.

Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті несвоєчасного виконання договірних зобов`язань.

Отже, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, на переконання суду другої інстанції, не поширюється на несвоєчасну сплату інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми та пені за договором, зокрема, за рішенням суду та в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення за їх необґрунтованості.

Разом з тим, варто звернути увагу, що 28 липня 2017 року відповідачем виконано грошове зобов`язання за виконавчим написом в частині повернення заборгованості в розмірі 32 580 грн., як неповернутої позики, що є грошових зобов`язанням за договором позики.

Таким чином, на зазначену заборгованість за несвоєчасного виконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки ця заборгованість виникла на підставі договірних зобов`язань.

Відтак, позовні вимоги в цій частині щодо стягнення інфляційних втрат, 3% річних нарахованим на несвоєчасно виконане грошове зобов`язання в розмірі 32 580 грн. за період з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року підлягають задоволенню в розмірі 2 977,81 грн. - інфляційні втрати, 637,32 грн. - 3% річних.

Інфляційні втрати в розмірі 2 977,81 грн. визначені за формулою 32 580 х 109,14 : 100 - 32 580, де 32 580 - сума заборгованості, 109,14 - індекс інфляції в період з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року.

Індекс інфляції визначено шляхом добуток щомісячних індексів ( 100.9, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2 ) за період з з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року.

3% річних в розмірі 637,32 грн. за період з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року, що нараховані на суму 32 580 грн. визначені за формулою 32 580 х 3 : 100 х 238 : 365 , де 32 580 - сума заборгованості, 238 - кількість днів прострочення з 02 грудня 2016 року по 28 липня 2017 року, 365 - базове значення, 3 - відсотки річних.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 525, 526, 625 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог, зокрема, з посиланням на повне погашення заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК Українита названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

Доводи відзиву ОСОБА_2 ( а.с. 122-124 ), зокрема, про те, що позивачем неправомірно взято в розрахунок суму боргу в розмірі 66 305,45 грн. та 12 249,98 грн., що призведе до подвійного притягнення його до відповідальності за невиконання одного і того ж зобов`язання, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, є правою підставою для залишення позовних вимог без задоволення у визначеній апеляційним судом частині.

Крім цього, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити строк для подачі цього відзиву, що визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року ( а.с. 117-118 ), оскільки він не мав можливості своєчасно його подати ( а.с. 121 ).

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 290,56 (( 2 977,81 + 637,32 ) : 19 905,14 х ( 1 600 х 0,4 + 1 600 х 0,4 х 150 : 100 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі - 2 977,81 грн., 3% річних - 637,32 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 290,56 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко