Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 757/264/16-ц

провадження № 61-25634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між позивачем та ОСОБА_1 19 лютого 2008 року укладено кредитний договір № K3JWGK15006732, за умовами якого, банк надав позичальнику кредит в розмірі 595 539,00 грн на термін до 19 лютого 2028 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язання за указаним кредитним договором 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, умовами якого передбачено солідарну відповідальність.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим відповідачам направлено письмову вимогу, що залишена без задоволення. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 06 жовтня 2015 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 1 706 041,45 грн, яка складається з: 590 924,78 грн - заборгованість за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; атакож штрафи: 250,00 - штраф (фіксована частина); 81 228,16 грн штраф (процентна складова). Вказану заборгованість та судові витрати позивач просив стягнути солідарно із відповідачів на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено дійсний розмір заборгованості, а розрахунки банку в цій справі та справі № 382/1375/13-ц містять розбіжності. Аналіз розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позову за період з 23 березня 2008 року по 06 жовтня 2015 року та копії розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за цим же кредитним договором за період з лютого 2008 року по 25 березня 2013 року, що долучалася під час розгляду справи Яготинським районним судом Київської області цивільної справи № 382/1375/13-ц за позовом банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виписки по рахунку НОМЕР_1 , відкритого на підставі кредитного договору на ім`я ОСОБА_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та іншим платежам, свідчить, що вони містять суттєві розбіжності за один і той самий період, зокрема не співпадають дати, суми сплати, їх зарахування в рахунок погашення заборгованості, залишки сум заборгованості. Окрім цього, дані виписки з погашень по кредиту за період 19 лютого 2008 року по 23 січня 2013 року, виданої Начальником Яготинського відділення Київського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», також не співпадають із наданим позивачем розрахунком заборгованості, зокрема в останньому не відображено платіж за 19 квітня 2009 року на суму 591 133,92 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 624 563,28 грн, яка складається із: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованості по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відмова у позові з тих підстав, що позивач при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки подав інший розрахунок заборгованості, ніж у даній справі не може бути визнана обґрунтованою, оскільки рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалося, позов було залишено без розгляду, а відтак довідка про розмір заборгованості судом не перевірялася та будь-які фактичні дані щодо розміру заборгованості судом не встановлювалися. Окрім цього, період заборгованості у цій справі інший. Свій розрахунок заборгованості відповідачі чи їх представник не подали, клопотання про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи не заявляли, висновок спеціаліста щодо розміру заборгованості по кредитному договору також не долучали. Таким чином розрахунок боргу, наданий позивачем не спростований відповідачами. Банк підвищив процентну ставку та рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 січня 2010 року таке підвищення визнано незаконним. Банк провів перерахунок по процентній ставці, яка встановлена при укладенні договору та будь-які грошові кошти готівкою позичальнику не повертав. Зазначені обставини визнані як представником банку так і представником відповідачів. Відтак направлення на погашення кредиту більшої суми, ніж сплачено позичальником випливає із перерахунку заборгованості, проведеному банком на виконання рішення суду по попередній процентній ставці.

При відмові у стягнення суми штрафів апеляційний суд зробив висновок, що подвійне стягнення неустойки у виді пені та штрафу за одне і те ж порушення умов договору не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України.

Стосовно припинення поруки апеляційний суд вказав, що в ухвалі Яготинського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року, на яку посилалася сторона відповідача як на доказ, не вказано про те, що такий позов стосувався дострокового стягнення заборгованості по кредитному договору. Предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки, будь-яких інших доказів зміни банком строку виконання основного зобов`язання відповідачі не надали.

При відхиленні доводів про те, що позичальник 16 квітня 2009 року достроково сплатив банку 591 133,92 грн, апеляційний суд виходив із того, що указане не підтверджено доказами і те, що зазначена сума не була погашена позичальником, а була перенесенням суми боргу з одного рахунку на інший у зв`язку з реорганізацією відділень банку підтверджується розпорядженням від 28 січня 2009 року № э19.0.0.0/1-181 та меморіальним ордером від 16 квітня 2009 року, де платником і одержувачем зазначено ОСОБА_1

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 посилався на банківські виписки, в яких відображені всі операції по кредиту від дати взяття кредиту до дати оголошення рішення Печерським районним судом м. Києва. Виписка є повним та достовірним доказом, однак апеляційним судом прийнята не була. Меморіальний ордер поданий позивачем не стосується даного спору, тому переведення боргу між рахунками ОСОБА_1 меморіальним ордером не підтверджується. Апеляційний суд при прийнятті постанови не застосував вимоги постанови Національного Банку України № 22 від 21 січня 2004 року. У розрахунку заборгованості наданому позивачем по справі нараховувалась збільшена ставка процентів. Збільшення матеріальної відповідальності є неприпустимим. Крім того, позивач, збільшивши процентну ставку у в односторонньому порядку, фактично змінив умови договору. Апеляційний суд, обґрунтував своє рішення розрахунком заборгованості та меморіальним ордером, які фактично спростовують вимоги позивача по справі, а не підтверджують. Судом не було прийнято до уваги виписки по кредиту. Відповідачем було наведено розрахунки по різних його платежах, які підтверджені в тому числі, випискою до кредиту, наданою безпосередньо позивачем. Розрахунок позивача є неналежним та недостовірним, а виписка, надана позивачем повністю підтверджує заперечення відповідача.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 19 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КЗJWGK15006732 на строк до 19 лютого 2028 року, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 595 539,00 грн на придбання нерухомості та 144 631,20 грн на сплату страхових платежів. Кредит у розмірі 595 539,00 грн було отримано позичальником особисто відповідно до заяви на видачу готівки від 19 лютого 2008 року.

Позичальник взяв на себе зобов`язання погасити як суму кредиту, отриману на придбання нерухомості, так і суму кредиту, направлену на оплату чергових страхових платежів, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 16,08 % річних, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту - 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів - у розмірі 0,48 % від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу (додаток № 1 до кредитного договору).

У кредитному договорі № КЗJWGK15006732 сторони домовилися про те, що:

при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж за 30 днів позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову (пункт 5.3);

позовна давність по вимогам про стягнення боргу, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлена сторонами тривалістю 5 років (пункт 5.5);

у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн (пункт 8.4);

19 лютого 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № КЗJWGK15006732 між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № КЗJWGK15006732, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням позичальника, що виникають з умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним.

Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 1 706 041,45 грн, яка складається із: 590 924,78 грн - заборгованості за кредитом; 448 869,07 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11 884,20 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 572 885,24 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 81 228,16 грн - штраф (процентна складова).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки, позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки залишено без розгляду.

При частковому задоволені позову суд апеляційної інстанції: не встановив коли настав для строк виконання основного зобов`язання; не з`ясував за який період нарахована заборгованість і який початок перебігу позовної давності; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не перевірив та не встановив за який період нараховані відсотки та пеня за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору.

Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

При частковому задоволенні позову, стягуючи пеню у розмірі 572 885,24 грн та відмовляючи в стягненні штрафу в розмірі 81 478,16 грн апеляційний суд зробив передчасний висновок про стягнення саме пені.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 48 736,90 грн. Тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року скасувати.

Передати справу № 757/264/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 48 736,90 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат