Провадження № 22-ц/801/306/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 127/24088/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2018 року, ухваленого суддею Федчишеним С.А., (повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» (далі ПАТ «Радикал Банк») про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, і згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог просила: стягнути з ПАТ «Радикал Банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 15194,50 гривень та 334 930,32 гривень - середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно з наказом № 322-К від 03 листопада 2014 року вона була прийнята на посаду радника Голови правління групи радників Голови правління ПАТ «Радикал Банк». 31 грудня 2015 року позивач звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, за четвертий квартал 2015 року ПАТ «Радикал Банк» нарахована позивачу заробітна плата в загальному розмірі 47724,41 гривень, з якої сплачені податки в розмірі 7704,81 гривень. За таких обставин у 4 кварталі 2015 року ПАТ «Радикал Банк» мала бути виплачена заробітна плата в загальному розмірі 40019,60 гривень. Уся заробітна плата за період роботи по день звільнення перераховувалась на картковий рахунок, який був відкритий у відділенні АБ «Укргазбанк».

Як слідує із виписки по рахунку, у 4 кварталі 2015 року на рахунок від ПАТ «Радикал Банк» на картковий рахунок було перерахована заробітна плата в розмірі 26671,79 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Радикал Банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 15194,50 гривень та 334930,32 гривень середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Стягнено з ПАТ «Радикал Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 3501,25 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПАТ «Радикал Банк» подало на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, стверджуючи про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Зокрема апелянт зазначає, що позивач була прийнята на роботу та звільнена за прізвищем «ОСОБА_3», а до суду звернулась як «ОСОБА_3»; визначена позивачем заборгованість в розмірі 15194,50 грн. є сумою коштів, яка була утримана банком-відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеного між позивачем та відповідачем; обставини виникнення трудових і кредитних правовідносин між сторонами судом не досліджувались та в рішенні суду не відображені; усне клопотання позивача про витребування доказів заявлене з порушенням процесуальних норм; виписка по зарплатному рахунку з банку «Укргазбанк» не є належним і допустимим доказом, оскільки не відображає суми утриманої банком позики в розмірі 15194,50 та в ній не зазначені періоди та місяці, за які здійснювались зарахування; судом безпідставно прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог; стягненні кошти в розмірі 334930, 32 грн. як середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є економічними санкціями та під час тимчасової адміністрації та ліквідації банків не здійснюються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що кошти в розмірі 15194,5 грн. це заборгованість по заробітній платі, яка не була виплачена банком при звільненні, а у зв'язку з її невиплатою в строки, визначенні трудовим законодавством, підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду, так як на думку колегії, суд першої інстанції припустився помилки при перевірці розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки.

Судом встановлено, що наказом № 322-К від 03 листопада 2014 року позивач була прийнята на посаду радника Голови Правління Групи радників Голови Правління ПАТ «Радикал Банк» з 03 листопада 2014 року (а.с.33).

Відповідно до постанови Правління НБУ від 09 листопада 2015 року №769 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Радикал Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 09 листопада 2015 року № 203 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Радикал Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочату процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора, визначенні ст.ст. 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

31 грудня 2015 року ОСОБА_3 наказом була звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.55).

Заперечуючи проти позову представник банку пояснив, що із суми чистого доходу позивача за грудень місяць 2015 року банком утримано суму позички в розмірі 15194,50 грн, яка утримана при повному розрахунку з позивачем у зв'язку із звільненням останньої.

Позивач, приймаючи до уваги мотиви заперечень відповідача, подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача 15194,50 грн., як суму коштів, яку не виплатило підприємство їй при звільненні.

Отже, предметом спору є кошти в розмірі 15194,50 грн., яка з позиції позивача - це заборгованість по заробітній платі при звільненні, а з позиції відповідача - погашення кредиту із заробітної плати.

Відповідач стверджував, що спірна сума коштів була утримана банком на погашення кредиту, ця операція відбулась за згодою позивача. На підтвердження цього надав ксероксну копію меморіального ордеру № 207 від 28 грудня 2015 року, з якого вбачається, що було здійснено платіж, на суму 15194,50 грн, платником виступав ПАТ «Радикал Бак», а отримувачем - ОСОБА_3. Призначення платежу, як вказано в меморіальному ордері - погашення кредиту із заробітної плати, згідно заяви ОСОБА_3

Позивач категорично заперечувала написання будь-яких заяв, якими б надавала згоду на здійснення такого роду платежів або уповноважила банк на такі операції.

Представник банку, ні в суді першої інстанції на вимогу суду, ні в суді апеляційної інстанції не надав оригінал даного меморіального ордеру та згадану заяву ОСОБА_3, мотивуючи відсутністю цих документів.

Позивач в суді першої інстанції заперечувала проти дійсності такого меморіального ордеру, і суд витребував у відповідача оригінал цього доказу, однак, відповідач його не надав, а від так в силу припису ч. 6 ст. 95 ЦПК України, судом не береться до уваги копія меморіального ордеру.

В апеляційній скарзі представник банку вже зазначає інші підстави списання спірної суми, стверджуючи про списання коштів на підставі п.2.8 Договору кредиту, укладеного між позивачем та відповідачем, і списання цих коштів було здійснено з зарплатного рахунку позивача.

Відповідно до п. 2.8 кредитного договору кредитодавець має право здійснювати договірне списання з будь-якого рахунку позичальника, відкритого у кредитодавця.

Однак, встановлено, що жодних рахунків у кредитодавця позивач не відкривав, що підтвердив під час розгляду справи представник банку.

Заробітна плата позивача перераховувалася на картковий рахунок НОМЕР_1, який був відкритий у відділенні АБ «Укргазбанк» згідно з договором №ОРТ-5028-15-ZР від 29.07.2015 (а.с.5).

Як вбачається з виписки по зарплатному рахунку позивача, кошти в розмірі 15194,50 грн. на користь відповідача у період, зазначений відповідачем, не списувались.

Отже, банк, заперечуючи проти позову в цій частині, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Колегія суддів, враховуючи вищезазначене, прийшла до висновку, що спірна сума є частиною заробітної плати, яка повинна була бути виплачена позивачу при звільненні.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому на підприємстві, установі, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Встановленні у справі обставини, які описані вище, та вказана норма трудового права, свідчить про правомірність заявлених вимог позивача щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій в повному обсязі заробітній платі при звільненні в розмірі 15194,50 гривень.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки визначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції правильно застосував норму матеріального права при вирішені вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, а саме ст. 117 КЗпП України. Однак, всупереч вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 08.02.199 року № 100, суд зробив неправильний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин, які склались між позивачем та відповідачем, застосовуються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі по тексту - Закон), які унеможливлюють стягнення штрафних санкцій, якими, в даному випадку, є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що даний закон не розповсюджується на трудові правовідносини, так як він регламентує інше - правовідносини між вкладниками банку та іншими кредиторами банку.

В статті першій Закону вказано його мета та завдання.

В частині першій цієї статті говориться, що Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

В частині другій говориться, що метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці».

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов'язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату, і при звільненні працівника, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок (ст. 47 КЗпП України).

У цій справі зобов'язання банку перед позивачем по виплаті заробітної плати при звільненні ( 31.12.2015 року) виникли після початку процедури ліквідації банку (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування від 09 11.2015 року № 203 «про початок процедури ліквідації банку»).

Апелянт стверджує, що запровадження тимчасової адміністрації позбавляє можливості нараховувати фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів, а також зобов'язань перед кредиторами (п. 3 ч.5 ст. 36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Посилання на дану норму Закону є безпідставною, так як спірні правовідносини між сторонами склались, коли термін здійснення тимчасової адміністрації сплив - з 10.07.2015 по 09.11.2015 р..

Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється (п.1 ст. 46 Закону).

З 10.11.2015 року розпочату процедуру ліквідації банку.

Порядок ліквідації банку та повноваження Фонду гарантування під час здійснення ліквідації регламентується Розділом VIII Закону.

Наслідки початку процедури ліквідації банку передбачені ст. 46 Закону, в якій зазначається про зобов'язання банку, про події, які наступлять у зв'язку з ліквідацією, дії, які слід вчиняти чи обмеження у вчиненні певних дій, фінансові та банківські операції, які можуть вчинятись або вчинення яких заборонено, тощо.

Відповідно до п. 3 ч. 1 цієї статті, вказується, що з дня початку процедури ліквідації банку, строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Будь-яких обмежень щодо виконання зобов'язань банку перед звільненими працівниками щодо виплати заробітної плати останнім на стадії ліквідації банку не має.

Статтею 48 Закону передбачені повноваження Фонду під час здійснення ліквідації. Крім інших повноважень, які на думку суду не мають прямого відношення до даних спірних правовідносин, зазначається про право Фонду звільняти працівників, відповідно до законодавства про працю. Ключовими словами в даному випадку є «відповідно до законодавства про працю».

Отже, при звільненні позивача банк, навіть перебуваючи в процесі ліквідації, повинен виконати вимоги статті 116 КЗпП України. Невиконання такого обов'язку в строк тягне за собою наступний обов'язок банку - сплатити середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, про що говориться в ст. 117 КЗпП України.

Є ще одне повноваження Фонду - це складання реєстру акцептованих вимог кредиторів (внесення змін до нього) та здійснення заходів щодо задоволення вимог кредиторів.

В ст. 2 Закону розкривається зміст терміну «кредитор» - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Тобто, для того, щоб висунути вимогу, необхідно бути кредитором банку з документами, які підтверджують право на цю вимогу.

Позивач, не може бути «кредитором» в розумінні Закону, так як між ним та банком є спір з приводу невиплати заробітної плати в належному розмірі, в якому банк заперечує право позивача на отримання недоплаченої частини заробітної плати. В позивача відсутній документ підтверджуючий право вимоги на ту частину заробітної плати, яку не виплатив йому банк.

В даному випадку, при наявності спору, єдиним документом, який надасть позивачу статус «кредитора», і який підтвердить законність вимог позивача та надасть позивачу право та можливість зареєструвати таку вимогу, буде рішення суду, яким буде встановлено порушення прав працівника при звільненні і наслідок такого порушення.

Крім цього, стаття 52 Закону встановлює черговість та порядок задоволення вимог кредиторів та вкладників до банку.

Відповідно до частини першої цієї статті, в другу чергу включаються грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

У даній черговості відсутні вимоги кредиторів, які пов'язані з виплатою заробітної плати працівникам, які були звільненні під час ліквідації банку.

Отже, проаналізувавши згадані норми Закону (ст. 46,48,52), колегія суддів прийшла до висновку, що позивач при наявності спору з банком з приводу невиплаченої частини заробітної плати, без судового рішення про розмір невиплаченої заробітної плати та про необхідність її стягнення, не може бути кредитором банку, а отже, позбавлений права вимоги. Така сама ситуація з приводу вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати зарплати.

Що стосується розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, то він підлягає стягненню з банку в меншому розмірі, ніж просила позивач, так як суд першої інстанції здійснив неправильний розрахунок такої заборгованості.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100), середні заробіток розраховується на основі виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують звільненню.

Згідно довідці про доходи ОСОБА_3 за січень-грудень 2015 року, наданої банком на вимогу суду, двома останніми місяцями, які передували місяцю, в якому остання була звільнена, є листопад та жовтень, і в ці місяці позивачу нараховано однаковий дохід - по 9949,04 грн..

Загальна кількість робочих днів в цих двох місяцях складає 43 дня.

Отже, середньоденний дохід позивача складав 462,75 грн.(9949,04 / 43).

З січня по грудень 2016 року кількість робочих днів складала 251 день, а кількість робочих днів з січня 2017 року по день звернення до суду ( як просила позивач) складала 213 днів (підрахунки днів відповідно до інформації на офіційному сайті Мінсоцполітики).

Отже, загальна кількість робочих днів складає 464 дні.

Від так, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, який повинен сплатити банк позивачу складає 214716 грн. (462.75 (середньоденний дохід) х 464 дні).

Твердження апелянта про те, що стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати є помилковим, оскільки, статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку ( правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12).

Інші доводи апеляційної скарги банку не впливають на вирішення даного спору по суті, не мають правового значення, і як наслідок, підстав для їх детального аналізу теж не має.

Колегія суддів, враховуючи свої мотиви наявності підстав для задоволення позову переконана, що норми вказаного Закону не можуть застосовуватись конкретно до спірних правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та ПАТ «Радикал Банк», так як норми Закону позбавляють позивача можливості захистити своє Конституційне право - право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Апеляційний суд, на підставі ст. 376 ЦПК України, прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає зміні.

У ч. 13 ст. 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що до стягнення з ПАТ «Радикал Банк» на користь ОСОБА_3 підлягає середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж просила позивач, відтак, стягнений з відповідача на користь держави судовий збір підлягає зменшенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2018 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на користь ОСОБА_3 середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Зменшити розмір стягнутого з публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на користь ОСОБА_3 середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 334930 (триста тридцять чотири тисячі дев'ятсот тридцять) гривень 32 коп. до 214716 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот шістнадцять) гривень.

Зменшити розмір стягнутого з публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на користь держави судового збору з 3501 (три тисячі п'ятсот одна) гривні 25 коп. до 2299 (дві тисячі двісті дев'яносто дев'ять) гривень 10 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

М.М. Якименко