Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 127/14127/16-ц

провадження № 61-12539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Голота Л. О., Кучевського П. В., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення витрат на відновлення опалення в сумі 1 980, 00 грн, які він замість відповідача змушений був здійснити для відновлення своїх порушених прав, оскільки останній ухиляється від виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року, яким його зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні газовим опаленням у будинку АДРЕСА_1 шляхом відновлення опалення в

кімнатах 1-2, 1-3, 1-4, повернувши систему опалення у попередній стан.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року позов задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 980, 00 грн завданої майнової шкоди, а саме витрат на відновлення опалення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивачем доведено протиправну поведінку відповідача, яка призвела до заподіяння шкоди внаслідок від'єднання відповідачем позивача від опалення, наявний причинний зв'язок між діями відповідача та шкодою, доведено вину відповідача у заподіянні шкоди та суму понесених позивачем витрат.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що у судовому засіданні позивачу неодноразово роз'яснювався його обов'язок довести факт сплати коштів у сумі 1 980, 00 грн та роз'яснювалось право заявити клопотання про допит як свідка СПД ОСОБА_5 або ж можливість надати письмовий документ про сплату ним цих коштів.

Позивач пояснив, що роз'яснені йому апеляційним судом права та обов'язки зрозумілі, однак письмовий доказ про сплату цих коштів СПД ОСОБА_5 у нього відсутній; він вже звертався до підприємця з такою вимогою і той йому відмовив у видачі розрахункового документа; як свідка допитувати

СПД ОСОБА_5 не бажає через зайнятість цієї особи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з підстав недоведення позивачем факту сплати ним коштів у сумі 1 980, 00 грн за актом виконаних робіт від 10 червня 2016 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що СПД ОСОБА_5, який відновлював систему опалення приватного будинку, є платником єдиного податку, а тому видача квитанції законом не передбачена.

Заявник зазначив, що до касаційної скарги ним долучено довідку про те, що він дійсно сплатив СПД ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1 980, 00 грн за актом виконаних робіт від 10 червня 2016 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив рішення апеляційного суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Згідно із договором дарування від 21 жовтня 1977 року, посвідченим старшим державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим № 4-1217, на праві власності позивачу належить будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 22 березня 2016 року, встановлено, що позивач проживає в кімнатах 1-3 та 1-4, відповідач проживає у кімнаті 1-2 та 1-1. Окрім того, встановлено факт відключення відповідачем опалення позивачу та усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні газовим опаленням у будинку АДРЕСА_1 шляхом відновлення опалення в кімнатах 1-2, 1-3, 1-4, повернувши опалення в попередній стан.

10 червня 2016 року між представником виконавця в особі СПД ОСОБА_5, з однієї сторони, і представником замовника в особі ОСОБА_3, з другої сторони, складено акт виконаних робіт. Зі змісту акта встановлено, що виконавець робіт СПД ОСОБА_5 виконав сантехнічні послуги з відновлення системи опалення приватного будинку загалом на суму 1 980, 00 грн згідно з кошторисом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій відповідач не надав доказів самостійного і добровільного виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини восьмої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги).

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Верховним Судом враховано, що із свідоцтва від 24 грудня 2012 року, серія НОМЕР_1, апеляційним судом встановлено, що СПД ОСОБА_5 є платником єдиного податку зі ставкою єдиного податку 20 %, група 2, а тому відповідно до пункту 6 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» має право не видавати розрахунковий документ під час надання послуг у разі неперевищення обсягу доходу у календарному році понад 1 000 000, 00 грн. Відповідно до наведеної норми права реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами-підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій.

Відповідно до пункту 296.10 статті 296 Податкового кодексу України реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку: першої групи; другої і третьої груп (фізичні особи-підприємці) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1 000 000, 00 грн. У разі перевищення в календарному році обсягу доходу понад 1 000 000, 00 грн застосування реєстратора розрахункових операцій для такого платника єдиного податку є обов'язковим. Застосування реєстратора розрахункових операцій розпочинається з першого числа першого місяця кварталу, наступного за виникненням такого перевищення, та продовжується у всіх наступних податкових періодах протягом реєстрації суб'єкта господарювання як платника єдиного податку.

На підтвердження понесених збитків позивач надав акт виконаних робіт

від 10 червня 2016 року та кошторис, в якому зазначено суму до сплати у розмірі 1 980, 00 грн.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок щодо оцінки обставин у справі, вважаючи, що докази на підтвердження сплати ОСОБА_3 на користь СПД ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 1 980, 00 грн за проведення робіт з відновлення опалення об'єктивно відсутні, правомірно не складалися.

Верховний Суд виходить з того, що хоча акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) не є за своєю природою розрахунковим документом, втім містить вичерпну інформацію про виконані ремонтні роботи, відомості про вартість цих робіт. Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів за проведення робіт з відновлення опалення. Відсутність розрахункового документа за виконання таких робіт СПД ОСОБА_5 не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов'язку та відшкодування реальних витрат відповідно до статті 22 ЦК України.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довів обґрунтованість пред'явлених вимог, а тому апеляційний суд скасував рішення суду, яке відповідає вимогам закону.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі

статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

При цьому Верховний Суд не бере до уваги надану заявником до суду касаційної інстанції довідку СПД ОСОБА_5 від 23 січня 2017 року, оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Судпозбавлений права досліджувати докази у справі, надавати їм правову оцінку.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, а отже, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року підлягає скасуванню судом касаційної інстанції, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року - залишенню в силі.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 661, 44 грн, суд вирішив задовольнити його касаційну скаргу, а отже, за правилами статті 141 ЦПК України сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року скасувати, залишивши в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 661, 44 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик