Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 751/2991/19

провадження № 61-13534св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2019 року у складі судді Філатової Л. Б. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»), державного реєстратора - приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В., в якому просив скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29353123 від 21 квітня 2016 року об 11:29:34 приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», внаслідок чого скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2019 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено на підставі положень пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2019 року - без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у відкритті провадження у справі суди мали дослідити зміст позовів у справах № 751/9792/16-ц, № 751/1680/17 та № 751/2991/19 на предмет виявлення тотожності підстав позову, проте ними тотожності у справах не встановлено, у зв`язку із чим у суду не було підстав для відмови у відкритті провадження у справі № 751/2991/19.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження по справі, витребувано справу № 751/2991/19 з Новозаводського районного суду м. Чернігова.

27 серпня 2019 року справа № 751/2991/19 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», державного реєстратора - приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В., в якому просив скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29353123 від 21 квітня 2016 року об 11:29:34 приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», внаслідок чого скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для звернення з даною позовною заявою було зазначено порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, державний реєстратор не перевірив відповідність заявлених прав та наявність усіх необхідних документів, передбачених іпотечним договором (пункт 5.3.3, пункт 5), необхідних для переходу у власність іпотекодержателя предмету іпотеки (тобто відсутність виконавчого напису нотаріуса).

Також судами установлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2018 року по справі № 751/1680/17 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В., ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обмежень, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності - відмовлено.

Як вбачається з тексту рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24 жовтня 2018 року по справі № 751/1680/17, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, підставами для звернення з позовом були, зокрема, порушення при реєстрації права власності на предмет іпотеки порядок державної реєстрації права власності при зверненні стягнення на предмет іпотеки, передбачений частиною першою статті 35, абз. 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пунктів 53, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме державну реєстрацію права власності здійснено без оцінки предмета іпотеки та без направлення позивачу вимоги про усунення порушень і підтвердження її отримання останнім.

Крім того, рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 06 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В. про скасування рішення державного реєстратора, скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлення запису (справа № 751/9792/16), встановлено, що іпотекодержатель з вимогою про здійснення виконавчого напису на іпотечному договорі до нотаріуса не звертався; вимогу про усунення порушення в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 отримав особисто 22 лютого 2016 року, яка крім всього містила і повідомлення про перехід права власності; державним реєстратором було встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Зазначеними судовими рішеннями досліджувалося питання подачі іпотекодержателем документів необхідних для державної реєстрації прав, процедура державної реєстрації прав, відсутність виконавчого напису та направлення відповідного повідомлення згідно з умовами пунктів 5.3.3 іпотечного договору.

Отже судами було встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було подано повний пакет необхідних для реєстрації документів, які були перевірені та на підставі яких нотаріусом прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на іпотечне майно.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти у суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання чинності рішенням суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відмова у відкритті провадження, серед іншого, можлива за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору (позову), який розглядається між тими самими сторони, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається. Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі. Підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі може бути лише наявність на час вирішення питання про відкриття провадження у справі рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави для відмови у відкритті провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Спірні правовідносини у справі, у якій постановлені оскаржувані судові рішення, є тотожними у справах № 751/1680/17 та № 751/9792/16, в яких ухвалено судові рішення про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_1

Відмовляючи у відкритті провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що заявлені в даній справі ОСОБА_1 вимоги вже були предметом судового розгляду.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження.

Суб`єктивне тлумачення заявником пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України не заслуговує на увагу суду.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримано норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами не порушено норми процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська