Дата документу 21.05.2019 Справа № 310/9636/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 310/9636/18 Головуючий у 1 інстанції Крамаренко А.І.
Провадження №22ц/807/1518/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, визначення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення, визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частини квартири належить відповідачу по справі ОСОБА_1

В серпні 2018 року шлюб між сторонами у справі був розірваний. З того часу між ними існує спір щодо користування зазначеною квартирою. В кінці червня 2018 року під час скандалу на вимогу ОСОБА_1 він віддав їй ключі від квартири. З того часу відповідач по справі перешкоджає йому користуватись вказаним майном, відмовляється надати йому ключі, не відчиняє двері та не пускає його у квартиру.

З огляду на те, що вирішити даний спір в позасудовому порядку позивач не в змозі, просив суд вселити його та визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_1 Виділити йому в користування в рахунок 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 жилу кімнату №5 площею 11,8 кв.м., в користуванні відповідача ОСОБА_1 залишити кімнату № 6 площею 16,4 кв.м. з балконом, кімнату №7 площею 11,2 кв.м. Інші приміщення: кухню №4 площею 6,8кв.м., ванну кімнату №3 площею 3,1кв.м., вбиральню №2 площею 1,5кв.м., коридор №1 площею 6,4кв.м. - залишити у їх спільному користуванні.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_3 жилу кімнату №5 площею 11,8 кв.м. Залишено в користуванні ОСОБА_1 кімнату № 6 площею 16,4 кв.м. з балконом, кімнату №7 площею 11,2 кв.м. з балконом. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 кухню №4 площею 6,8кв.м., ванну кімнату №3 площею 3,1кв.м., вбиральню №2 площею 1,5кв.м., коридор №1 площею 6,4кв.м. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що під час судового розгляду ОСОБА_1 не визнавала того факту, що між нею та позивачем існує спір щодо користування квартирою. Зазначає, що з того часу, як ОСОБА_4 влітку 2018 року пішов з дому самостійно, к квартирі він не з`являвся, проте ключі від вхідних дверей у нього є. Також зазначає, що позов про встановлення порядку користування приміщенням квартири можливо задовольнити тільки в тому разі, якщо неможливо виділити сторонам - учасникам спільної часткової власності ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть користуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З огляду на вищезазначене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 Просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

25 квітня 2019 року в порядку статті 360 ЦПК України від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 У відзиві зазначено, що позивач не має іншого житла, окрім спірного, де він і має намір проживати. Заявляючи позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою ОСОБА_3 реалізував саме правомочність володіти та користуватися спільним майном відповідно до ст. 358 ЦК України. Що стосується існуючої у нього, як у співвласника, правомочності розпоряджатися спільним майном, способами які передбачено ст. ст.364,367 ЦК України, такого наміру не мав, позовні вимоги про поділ спільного майна не заявлені. Зазначав також, що щодо визначення порядку користування квартирою, судом першої інстанції було враховано, що спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, при цьому, правовий режим спільної часткової власності зберігається. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, забезпечення відповідності ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року - без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Петровська В.М. належним чином повідомлена про час та місце судового засідання 05.04.2019 року ,будь яких заяв щодо неможливості її участі у справі до суду не надходило.

Після судового розгляду з боку відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи внаслідок її хвороби. Будь яких доказів неможливості бути присутньою у суді до заяви не надано. Вказана заява не може бути врахована судовою колегією, так як надійшла поза межами розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , виходив з того, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частки спірної квартири та має право користуватися належним йому майном, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти проживання позивача в квартирі, тому права ОСОБА_3 порушенні, та він підлягає вселенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Так, вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В. реєстр. №956 від 07.05.2011року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано КПТІ Бердянської міської ради за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 по Ѕ частці за кожним (а.с. 12-15).

З копії паспортів вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 11).

Колегія суддів погоджується із висновком суду та вбачається з матеріалів справи, що фактично у спірній квартирі проживає ОСОБА_1 та діти позивача та відповідача, оскільки ця обставина відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 07.05.2011року належить 1/2 частини квартири, він не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання та для проживання членів сім`ї.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність спору між сторонами, оскільки саме ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на не бажання, не згоду на вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру, оскільки просить відмовити у задоволенні його позовних вимог, що підтверджує спір між сторонами, який має вирішуватися в суді.

Також не приймаються колегією твердження ОСОБА_1 щодо недоведеності позивачем неможливості поділити спірну квартиру в натурі, оскільки вимоги щодо поділу квартири позивачем не заявлялись, і відповідно ця обставина не є предметом спору.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: