КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№22-ц/824/3247/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №369/7427/15-ц

21 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 адвоката Новак Наталії Юріївни та апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

08 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 грудня 1982 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано 20 січня 1998 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей. Оскільки фактично шлюбні відносини між сторонами продовжувалися, то 24 січня 2007 року вони уклали новий шлюб, який в подальшому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними на земельній ділянці площею 0,052 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що обліковується в АДРЕСА_1, було побудовано садовий будинок, який на даний час не зареєстрований як об"єкт нерухомого майна. Вартість матеріалів та обладнання, що були використані для будівництва садового будинку, становить 25 000 доларів США. Оскільки садовий будинок на земельній ділянці площею 0,052 га в Садовому товаристві «Чайка», кадастровий номер НОМЕР_4 побудований в період шлюбу, то, в силу вимог закону, він належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Проте, після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, зазначеного дачного будинку.

Враховуючи вищевикладене, просив суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1; поділити майно, набуте ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_4 - конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 шляхом виділу будівельних матеріалів ОСОБА_4 зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації в рахунок вартості його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 262 750,00 грн. та стягнути судові витрати.

13 червня 2018 року ОСОБА_2 до Києво-Святошинського районного суду Київської області було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині визначення розміру грошової компенсації. Дана заява мотивована тим, що звертаючись у 2015 році до суду з позовом позивач оцінив вартість спірного майна у розмірі 25 000 доларів США, як наслідок його частка спільного майна подружжя становить 12 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 13.06.2018 року відповідає сумі у розмірі 326 000 грн. (12 500 * 26,08 = 326 000). Крім того, згідно висновку про вартість майна від 05 червня 2018 року, виконаного суб'єктом оціночної діяльності СПД ОСОБА_5, вартість будівельних матеріалів садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з врахуванням вартості будівельних робіт складає 653 300 грн. Таким чином, компенсація вартості 1/2 частини спірного майна, що підлягає стягненню з відповідачки на його користь становить 326 650 (триста двадцять шість тисяч шістсот п'ятдесят) гривень 00 коп. (653 300 : 2 = 326 650).

Просив суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1; поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_4 - конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 шляхом виділу будівельних матеріалів ОСОБА_4 зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації в рахунок вартості його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн. та стягнути судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного мана подружжя задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 всі конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Новак Наталія Юріївна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким поділити майно, набуте ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_4, а саме: конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 шляхом виділу будівельних матеріалів ОСОБА_4 зі стягненням з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в рахунок вартості частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн. та додатково стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору понесені при розгляді справи у суді першої інстанції в розмірі 3 266,50 грн. В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.11.2018 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду 1-ї інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ухвалено з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, з неповним з'ясування обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті в даній частині. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, суд 1-ї інстанції виходив з того, що сторонами не виконано вимог ст. 71 СК України та попередньо не внесено жодним із подружжявідповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте, відмовляючи з цих підстав у поділі майна подружжя, суд 1-ї інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-47цс16 від 7 вересня 2016 року в якому зазначено, що правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Отже, правильно встановивши, що спірне майно було набуто ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за час шлюбу та за спільні кошти, суд першої інстанції зробив правильний висновок про належність його сторонам спору на праві спільної сумісної власності, проте проігнорував положення статей 60, 70, 71 СК України, та не визначив ідеальні частки подружжя в спірному майні без його реального поділу, а просто залишив майно у спільній сумісній власності сторін.

Вказує на те, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в рахунок вартості частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що відповідач є пенсіонеркою, не має матеріальної можливості сплатити запропоновану позивачем суму і рішення про виплату грошових коштів в якості компенсації за частку садового будинку буде тягарем для неї. Проте, судом 1-ї інстанції не взято до уваги наявність у відповідачана праві особистої приватної власностінерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована на території с. П.Борщагівка с/т «Чайка» - для ведення садівництва. Також судом не врахований факт, що відповідачка про стягнення з позивача на її користь грошової компенсації в рахунок вартості її частки у праві спільної сумісної власності ані до суду, ані до позивача не зверталася.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду в частині задоволених вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та визнаючи спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 всі конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 суд 1-ї інстанції виходив з того, що спірний будинок сторонами будувався в період зареєстрованого шлюбу. Проте, судом 1-ї інстанції не зазначено в період якого саме шлюбу сторонами побудовано спірний будинок, в періодпершого шлюбу з 1982 по 1998 рік, чи в період другого шлюбу з 2007 по 2014 рік.

Так, представник позивача в судовому засіданні наполягала на тому, що спірний садовий будинок на ділянці АДРЕСА_1 побудовано подружжям у 2010 році, тобто в період другого шлюбу, укладеного у 2007 році і розірваного у 2014 році. На підтвердження своїх пояснень вона посилалась на єдиний лише аргумент - технічний паспорт БТІ від 27.07.2016 року, виготовлений на замовлення позивача, в якому рік будівництва будинку вказаний 2010 р. Жодних інших доказів на підтвердження своїх пояснень про те, що спірний садовий будинок побудовано у 2010 році під час перебування сторін у другому шлюбі та про участь ОСОБА_2 у його будівництві сторона позивача не надала. Поряд з цим, в матеріалах справи міститься інший технічний паспорт БТІ на садовий будинок від 19.09.2016 року, виготовлений на замовлення відповідача, в якому рік будівництва будинку вказаний 1990 р. Стверджує, що до позовних вимог щодо тієї частини садового будинку, яка була побудована в період першого шлюбу (1982-1998 р.р.), позивачем пропущено строк позовної давності. Проте, судом 1-ї інстанції з незрозумілих причин, заяву відповідача про застосування строків позовної давності залишено без задоволення.

Суд в своєму рішенні вказує про те, що шлюбні відносини між сторонами фактично продовжувалися до укладення нового шлюбу в 2007 році. Тобто суд вважає, що сторони перебували у шлюбі з 1982 року по 2014 року не зважаючи на те, що з 1998 року по 2007 рік офіційно шлюб між сторонами не був зареєстрований. Такі висновки суду 1-ї інстанції не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Стверджує, що в період з 1998 року по 2007 рік ОСОБА_2 і ОСОБА_4 спільно не проживали та шлюбних стосунків не підтримували. У зв'язку з чим будь-яке майно, набуте (побудоване) кожною із сторін в період з дати розірвання шлюбу 20.01.1998 року по дату укладення нового шлюбу 24.01.2007 року, не можна віднести до спільного майна подружжя без доведення обсягу трудової участі сторони у придбанні майна та факту проживання сторін однією сім'єю. Позивачем не надано суду жодних доказів його участі в будівництві садового будинку та існування фактичних шлюбних відносин в період з 1998 року по 2007 рік.

Також зазначала, що, визнаючи конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку, спільною сумісною власністю подружжя, суд 1-ї інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16, зі змісту якої вбачається, що визнання права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку здійснюється лише за умови неможливості визначити окремі частини будинку та технічної можливості доведення будівництва до кінця, а також якщо неможливо поділити об'єкт незавершеного будівництва в натурі з інших причин. Для з'ясування вказаних обставин має бути проведена у справі судова будівельно-технічна експертиза, яка в тому числі повинна визначити ступінь готовності та вартість незавершеного будівництва. Однак, суд, не з'ясувавши вказаних обставин та не визначивши ступінь готовності об'єкту незавершеного будівництва і його вартість, передчасно визнав спільним майном подружжя конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку.

04 лютого 2019 року надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача. Зазначав, що висновок суду 1-ї інстанції про те, що відповідач не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача у спільній власності, як це передбачено чинним законодавством, а також що вона є пенсіонеркою і не має матеріальної можливості сплатити вартості частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн. є обґрунтований та повністю узгоджується з приписами ч. 5 ст. 71 СК України. Звертав увагу суду, що за результатами справи не було встановлено належним чином ні точної вартості будівельних матеріалів спірного садового будинку, ні вартості частки позивача. Звіт на який посилається представник позивача не є належним та допустимим доказом у справі.

05 лютого 2019 року надійшов відзив представника позивача ОСОБА_2 адвоката Новак Наталії Юріївни на апеляційну скаргу відповідачки, яку вона просила залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених вимог залишити без змін. Зазначала, що на підставі встановлених судом обставин, суд правомірно визнав спільним майном подружжя всі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку. Вказувала на те, що позивач критично ставиться до твердження відповідачки про те, що суд першої інстанції передчасно та без проведення будівельно-технічної експертизи ухвалив рішення, оскільки саме відповідачка проти проведення такої експертизи категорично заперечувала та від участі в ній ухилялася. Вказувала на те, що твердження відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставними, так як про порушення його права позивач дізнався в 2014 році.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Новак Наталія Юріївна повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4заперечувала.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_6повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Новак Наталії Юріївни заперечували.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 адвокат Новак Наталії Юріївни підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 грудня 1982 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

20.01.1998 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

24 січня 2007 року сторони уклали новий шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києві, актовий запис № 57.

Даний шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року.

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі рішення виконкому П.Борщагівської сільської ради народних депутатів №343 від 24 вересня 1997 року ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0526 га для садівництва, в межах с.П.Борщагівка.

22 червня 2010 року Київською обласною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» ОСОБА_4 було видано витяг з державного реєстру земель про присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,052 га в Садовому товаристві «Чайки», кадастровий номер НОМЕР_4, ділянка АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, сторонами не заперечується той факт, що на земельній ділянціплощею 0,052 га в Садовому товаристві «Чайка», кадастровий номер НОМЕР_4, ділянка АДРЕСА_1, розташований садовий будинок, який не прийнято в експлуатацію та державна реєстрація права власності на який не здійснена.

08 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 та просив суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 усі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 та поділити вказане майно, виділивши вказані будівельних матеріалів ОСОБА_4 зі стягненням з неї на його користь грошової компенсації в рахунок вартості його частки у праві спільної сумісної власності.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи спільним майном подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 всі конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 суд 1-ї інстанції виходив з того, що в даній частині позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів такий висновок суду 1-ї інстанції вважає обґрунтований, з огляду на наступне.

Так, статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, встановлювалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в судовому засіданні ОСОБА_4 визнала той факт, що фундамент, стіни, двері, вікна, дах, тобто все до облицювальних робіт в середині садового будинку, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, було виконано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом в період перебування в першому зареєстрованому шлюбі з 1982 по 1998 рік.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що оскільки садовий будинок, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, на час розгляду справи в суді 1-ї інстанції, не було прийнято до експлуатації та державна реєстрація права власності на нього не здійснена, то ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2016 року Комунальному підприємству «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» було доручено провести технічну інвентаризацію об'єкта нерухомості, що розташований на земельній ділянці: АДРЕСА_1. кадастровий номер НОМЕР_4, із виготовленням технічного паспорта у встановленому законом порядку; уповноважено ОСОБА_2 (його представника) оформити замовлення на виконання інвентаризації вказаного об'єкта нерухомості та одержати технічний паспорт об'єкта для пред'явлення його суду; оплату вартості послуг Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» по проведенню технічної інвентаризації об'єкта нерухомості, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 покладено на позивача ОСОБА_2; зобов'язано ОСОБА_4 надати уповноваженим особам Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» доступ до об'єкта нерухомості, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4.

На виконання ухвали суду, 25 липня 2016 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» було оформлено технічний паспорт на садовий (дачний) будинок за адресою: АДРЕСА_1

Даним технічним паспортом встановлено, що садовий (дачний) будинок за адресою: АДРЕСА_1 збудовано у 2010 році.

З наданого суду технічного паспорту на садовий будинок АДРЕСА_2 виданого ТОВ «Лідер Плюс» на замовлення ОСОБА_4 19.09.2016 року вбачається, що садовий будинок побудований у 1990 році, прибудова у 1992 році, прибудова - у 2014 році, відкрита веранда - у 2014 році, сходи - 1990 рік, мансарда -1990 рік, балкон - 1990 рік, навіс 2014 рік, вбиральня - 1986 рік, колодязь інженерних мереж - 1995-1997 роки, каналізаційна яма - 2005 рік, огорожа-2006 рік.

З довідки Садівничого товариства «Чайка» від 08.05.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 з липня 1988 року і по сьогоднішній день є членом Садівничого товариства «Чайка».

З наданої суду копії зобов"зання члена житлово-будівельного кооперативу індивідуального позичальника від 10 жовтня 1988 року вбачається, що ОСОБА_4 ЖБК було надано суду в розмірі 5000 рублів на будівництво садового будинку в Садівничому товаристві «Чайка» на 12 років. Вказана сума була погашена повністю за період з 1999 року до 2000 року.

Згідно акту від 27.09.1990 року, складеного головою правління Садівничого товариства «Чайка», касиром товариства та ОСОБА_4, позичальник ОСОБА_4 для виконання будівельних робіт ( цегляна кладка) залучався камінщик, яким виконані роботи на суму 1000 рублів.

З копій квитанцій про придбання та оплату вартості будівельних матеріалів ( а.с. 24-35 т.2 ) вбачається. що придбавались на ім"я ОСОБА_9 та ОСОБА_2 за період з квітня 1988 року по серпень 1990 року.

Отже, з наведеного вбачається, що в період перебування сторін у першому шлюбі з 1988 по 1990 рік було побудовано садовий будинок, прибудова у 1992 році, сходи - 1990 рік, мансарда - 1990 рік, балкон - 1990 рік, вбиральня - 1986 рік, колодязь інженерних мереж -1995-1997 роки. В період другого шлюбу сторонами було побудовано прибудову - у 2014 році, відкриту веранду - у 2014 році, навіс - у 2014 році.

Будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що будівельні матеріали на будівництво садового (дачного) будинку за адресою: АДРЕСА_1, придбано чи здійснено за особисті кошти ОСОБА_2 та/або ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Оскільки на час розгляду справи в суді, садовий будинок, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 не було прийнято в експлуатацію та державна реєстрація права власності на нього не здійснена, то колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що всі конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, суд 1-ї інстанції виходив з того, що сторонами не виконано вимог ст. 71 СК України та попередньо не внесено, жодним із подружжя, відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З таким висновком суду 1-ї інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Норму аналогічного змісту закріплено в ст.372 ЦК України.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та, враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, чоловіка, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в добровільному порядку не досягли згоди щодо розміру їх часток у спільній сумісній власності подружжя, то враховуючи приписи ст. 70 СК України про те, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_2права власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 та визнання, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в рахунок вартості частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн., суд 1-ї інстанції виходив з того, що відповідачка є пенсіонеркою, не має матеріальної можливості сплатити запропоновану позивачем суму грошової компенсації і рішення про виплату грошових коштів в якості компенсації за частку садового будинку буде тягарем для неї.

Колегія суддів такий висновок суду 1-ї інстанції вважає обґрунтований, з огляду на наступне.

Статтею 364 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною 5 статті 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Норма аналогічного змісту закріплена статтею 365 ЦК України.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс14, яка розглянута ним у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Під час розгляду справи судом, ОСОБА_4 неодноразово наголошувала, що заперечує проти присудження позивачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вона є пенсіонеркою та у неї відсутні кошти для сплати такої компенсації позивачу і така компенсація є для неї непомірним тягарем.

З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів та вимог матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошової компенсації вартості його частки у праві спільної сумісної власності на частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а саме: конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 та визнання, в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його участі у будівництві спірного будинку, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на таке.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (статті 81 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які остання зазначає, а саме: що всі конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, були придбані за її особисті кошти.

Вказані твердження спростовуються дослідженими судом доказами та поясненнями самої відповідачки в суді апеляційної інстанції.

У зв'язку з чим, в силу вимог закону, діє презумпція спільності майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 про те, що до позовних вимог щодо будівельних матеріалів , які були використані для будівництва садового будинку в період перебування сторін в першому шлюбі (1982-1998р.), необхідно застосувати позовну давність , про що нею було подано заяву, колегія суддів вважає, необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №619/894/16-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року у справі №572/2984/15-ц зазначено, що вирішуючи питання позовної давності у справах про поділ майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (висновки Верховного Суду України, викладені у Постанові № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що 17 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулася зі скаргою до правоохоронних органів, в якій повідомила, що вона особисто є власницею будинку і земельної ділянки, і у зв'язку з неналежною поведінкою відповідача вона просила виселити колишнього чоловіка з будинку та вжити до нього відповідних заходів.

Отже, про невизнання ОСОБА_4 майнового права ОСОБА_2 на конструктивні елементи, будівельні та оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, позивачу стало відомо 17 вересня 2014 року.

З позовом до суду про поділ спільного мана подружжя ОСОБА_2 звернувся 08 липня 2015 року, тобто в межах строків позовної давності встановлених статтею 257 К України.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що будівельні матеріали використані під час будівництва спірного будинку в період з дати розірвання шлюбу 20.01.1998 року по дату укладення нового шлюбу 24.01.2007 року, не можна віднести до спільного майна подружжя без доведення обсягу трудової участі сторони у придбанні майна та факту проживання сторін однією сім'єю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що в даний період ОСОБА_4 взагалі здійснювалося за власні особисті кошти будь-яке будівництво жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що суд 1-ї інстанції не з'ясувавши та не визначивши ступінь готовності об'єкту незавершеного будівництва і його вартість, передчасно визнав спільним майном подружжя конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Визначення ступеню готовності об'єкту незавершеного будівництва і його вартості, потребує спеціальних знань, і такі дані мають бути підтверджені лише висновками судової будівельно-технічної експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника позивача судом 1-ї інстанції 22 вересня 2015 року було постановлено ухвалу про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення вартості будівельних матеріалів та обладнання, а також періоду будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1. Проведення експертизи було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Дану експертизу експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено не було, у зв'язку з ненаданням сторонами додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи.

03.10.2016 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було постановлено повторно ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

27 жовтня 2017 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було оформлено висновок № 16010/16-42.

Даним висновком експерта встановлено, що оскільки в наданих на дослідженнях матеріалах справи вихідні дані (об'єм будівлі, розрахункова висота поверху, матеріал основ конструктивних елементів, наявність інженерного обладнання внутрішнього благоустрою, зовнішнього і внутрішнього оздоблень будинку) для проведення експертизи відображені неоднозначно, а результатами проведеного обстеження не можливо отримати всі необхідні дані, то визначити вартість будівельних матеріалів, виробів, конструкцій обладнання використаних для будівництва на земельній ділянки кадастровий номер НОМЕР_4, садового будинку господарських споруд, що розташовані в садовому товаристві АДРЕСА_1 не можливо.

Оскільки методика щодо визначення періоду виконань будівельних робіт відсутня, а в наданих на дослідженнях матеріалах справи для проведення експертизи рік побудови будівель та спору визначений неоднозначно, то визначити період будівництва садового будинку, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташований в садовому товаристві «Чайках ділянка АДРЕСА_1 не можливо.

Висновок експерта Київським науково-дослідного інституту судових експертиз було оформлено № 16010/16-42 від 27 жовтня 2017 року є чинним та в установленому порядку сторонами не оскаржувався.

За наведених обставин, відсутні правові підстави вважати, що суд 1-ї інстанції не з'ясував та не визначив ступінь готовності об'єкту незавершеного будівництва і його вартість, та передчасно визнав спільним майном подружжя конструктивні елементи, будівельні і оздоблювальні матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката НовакНаталії Юріївни про те, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в рахунок вартості частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 326 650,00 грн., судом 1-ї інстанції не взято до уваги наявність у відповідача на праві особистої приватної власностінерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована на території с. П.Борщагівка с/т «Чайка» - для ведення садівництва, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, сторонами не заперечується той факт, що на підставі рішення виконкому П.Борщагівської сільської ради народних депутатів №343 від 24 вересня 1997 року ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0526 га для садівництва, в межах с.П.Борщагівка. На даний час ОСОБА_4 є пенсіонерко та офіційно будь- якого іншого доходу не отримує.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

ОСОБА_4 неодноразово наголошувала, що заперечує проти присудження позивачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1, оскільки розмір її пенсії не дозволяє сплатити позивачу грошову компенсацію.

В свою чергу, в силу вимог закону, суд не має права зобов'язувати особу сплачувати грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності, лише на підставі того, що даній особі на праві приватної власності належить будь-яке нерухоме майно. Такі дії суду прямо суперечили б положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та чинним нормативно-правовим актам України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_2, було понесено судові витрати по сплаті судового збору до суду 1-ї інстанції в розмірі 2891,10 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 4899,75 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, що становить 66% відсотків від суми заявлених вимог. З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивач підлягають судові витрати у розмірі 1908,12 грн. сплачені за подання позовної заяви. Так як, судом 1-ї інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., то відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 1664,52 грн. (1908,12 грн. - 243,60 грн.).

Апеляційна скарга позивача задоволена частково, що становить 50% відсотків від суми заявлених вимог апеляційної скарги. З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивач підлягають судові витрати у розмірі 2450 грн. сплачені за подання апеляційної скарги.

З урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 1664,52 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 2450 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60,61,62, 68, 69, 70, 71 СК України , ст.ст. 256, 261, 267, 364 ЦК України, ст. ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Новак Наталії Юріївни задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а саме: конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в даній частині нове судове рішення наступного змісту.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3) право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних та оздоблювальних матеріалів й обладнання, які були використані в процесі будівництва жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований в садовому товаристві АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) 1664,52 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 2450 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: