ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/1482/18

Провадження № 22-ц/818/1911/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В. Колтунової А. І.,

за участю секретаря Гуржій І.В.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Вікторова В.В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 травня 2011 року у сумі 5881,82 грн., а також судові витрати у розмірі 1762 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що відповідно укладеного договору № б/н від 23 травня 2011 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 листопада 2013 року. Позивач зазначає, що у зв`язку зі смертю боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи за загальним правилом переходять до спадкоємців, таким чином відбувається заміна боржників за зобов`язанням. В такому випадку позивач звернувся 13 квітня 2017 року з претензією до Другої Харківської державної нотаріальної контори, на що 11.05.2017 року отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_2 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, у зв`язку з чим 29 жовтня 2017 року до спадкодавця ОСОБА_2 було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника склала 5881,82 грн.

Ухвалою суду від 26.06.2018 постановлено витребувати з Другої Харківської державної нотаріальної контори інформацію чи звертався хто-небудь із заявами про прийняття спадщини або відмовою від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; чи видавалось свідоцтво про право на спадщину. Витребувано також витяг зі спадкового реєстру та реєстру заповітів.

09 липня 2018 року Друга Харківська державна нотаріальна контора повідомила, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , було заведено спадкову справу № 85/2015. 13 лютого 2015 року по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 154 було зареєстровано заяву від імені ОСОБА_1 , яка діяла як опікун від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , про фактичне прийняття спадщини. Крім того, 13 лютого 2015 року по журналу реєстрації вхідної кореспонденції за № 01-16/135 було зареєстровано заяву від імені батька померлої ОСОБА_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , про не прийняття спадщини. 17 травня 2016 року по Журналу реєстрації вхідної кореспонденції за № 02-14/432 було зареєстровано претензію кредитора ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». 13 лютого 2017 року по Журналу реєстрації вхідної кореспонденції за № 02-14/127 було зареєстровано претензію кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк» Інших заяв не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Ухвалою суду від 24 липня 2018 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у відсутність представника та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки відповідача просив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі документів.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить підпис у явочному листі. Надала суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити у її відсутність. Зазначила також, що проти задоволення позовних вимог заперечує, просить у позові відмовити у повному обсязі та врахувати те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк пред`явлення претензій до спадкоємців померлої та строк звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач 13 лютого 2017 року року дізнався про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , однак з позовом до суду з даним позовом банк звернувся лише 03 квітня 2018 року, тобто позивачем пред`явлено вимоги з пропуском визначеного законом шестимісячного строку, який є присічним (преклюзивним), у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Звертаючись до суду з позовом, позивач не доводив обставин, коли відповідачем допущено пропуск строку погашення кредитної заборгованості і в якому розмірі. Матеріали справи не містять витягу по особовому рахунку боржника, який міг би бути належним доказом на підтвердження розміру заборгованості. Після смерті позичальника ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , банк продовжував збільшувати розмір заборгованості за рахунок нарахування відсотків та пені.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що з позовом позивач звернувся в межах строку передбаченого ст. 1281 ЦК України та при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не враховано висновок Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15. Вважає, що під час апеляційного розгляду справи необхідно враховувати, що покладення на позивача у справах за подібних правовідносин тягар доказування складу, вартості, тощо, спадкового майна, - є неправомірним, оскільки інформація щодо фізичної особи власника майна, її майновий стан, у тому числі обсяг успадкованого майна відповідно до ЗУ «Про інформацію» є конфіденційною.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З позовної заяви позивача вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23 травня 2011 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до умов договору, наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог, бажаний розмір кредиту становить 4000 грн, який встановлюється на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» на обслуговування кредитної картки «Універсальна», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_3 зобов`язалася виплачувати заборгованість за кредитом, відсотки за його користування, перевищення платіжного ліміту, а також виплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

23 листопада 2013 року позичальник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 26.11.2013 року, актовий запис 15619 (а.с. 34).

З наданого позивачем в обгрунтування позовних розрахунку розміру заборгованості вбачається, що розмір заборгованості становить 5881,82 грн., з яких: 3907, 22 грн заборгованість за кредитом та 1974, 60 грн - заборгованість за відсотками. Розрахунок містить відомості, що нарахування відсотків банком здійснювалось до 30 листопада 2016 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач дізнався про смерть ОСОБА_3 13 лютого 2017 року. Рішення суду в цій частині сторонами по справі не оскаржується, та відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, 13 квітня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив претензію кредитора до Другої Харківської державної нотаріальної контори.

11 травня 2017 року банк отримав відповідь Другої Харківської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що претензія банку була зареєстрована у журналі реєстрації вхідних документів за номером 385/01-16 від 04.05.2017 року та долучена до спадкової справи №85/2015. Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 була заведена за заявою спадкоємців за законом. Однак, нотаріус не вправі надавати інформацію кредитору, отриману нотаріусом при зверненні спадкоємців, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про захист персональних даних».

09 липня 2018 року Друга Харківська державна нотаріальна контора повідомила, що після смерті ОСОБА_3 , було заведено спадкову справу № 85/2015. 13 лютого 2015 року по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 154 було зареєстровано заяву від імені ОСОБА_1 .. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися, у зв`язку з чим ухвалою суду від 24 липня 2018 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ОСОБА_1

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини 5 статті 1668 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зі змісту ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, вбачається, що до складу спадщини входять не лише права, але також і обов`язки спадкодавця.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, в редакції на час звернення до суду з позовом, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив строк встановлений ст. 1281 ЦК України, оскільки пред`явив вимоги до спадкоємця лише 03 квітня 2018 року шляхом звернення до суду з даним позовом.

Такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 11 липня 2018 по справ №495/1933/15-ц зазначив, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів, а тому пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено, що про смерть ОСОБА_3 позивачу стало відомо 13 лютого 2017 року та 13 квітня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив претензію кредитора до Другої Харківської державної нотаріальної контори, є помилковим висновок суду про недотримання кредитором, передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), що позбавило його вимоги до спадкоємців.

Разом з тим, інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення та для задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, що підтверджують тип і строк дії картки, доказів зарахування кредитних коштів на картку, а також розміру заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 5881,82 грн, враховуючи, що згідно анкети-заяви, бажаний розмір кредитного ліміту визначено у розмірі 4000 грн, а відповідно до позовної заяви позивачем зазначено про отримання відповідачем кредиту у розмірі 6400 грн. Також позивачем не було надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.

Розрахунок заборгованості, на думку апеляційного суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

До суду першої інстанції надано розрахунок заборгованості, який не підтверджено первинними документами, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було, на що і звернув також увагу суд першої інстанції.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянтом не зазначено жодного доводу з приводу відсутності в матеріалах справи первинної бухгалтерської документації, що перешкоджає суду перевірити правильність розрахунку наданого позивачем та на що звертав увагу суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі відповідачу кредитної картки, не надано належних доказів зарахування коштів на кредитну картку позичальника, видачу коштів готівкою тощо.

Крім того, при ухваленні судового рішення апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості.

ОСОБА_7 в суді першої інстанції ані в суді апеляційної інстанції з клопотання про витребування доказів щодо наявного спадкового майна позивач не звертався.

Суд, дотримуючись принципу диспозитивності розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, що позбавляє його за власною ініціативою збирати докази. Обов`язок доведення обставин на які особа посилається, як на підставу своїх вимог покладається саме на цю особу. Натомість, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не вказував про те, що суд першої інстанції не роз`яснив йому право заявити клопотання про витребування доказів, а зазначав про те, що покладення на позивача тягар доказування є неправомірним, що суперечить основоположним принципам змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Виходячи із суті спору, який полягає у необхідності погашення заборгованості померлого позичальника за кредитним договором за наявності особи, яка прийняла спадщину після його смерті, та принципу доведеності цих обставин, позивач мав надати докази на підтвердження обсягу успадкованого майна та його вартості.

Диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, у тому числі щодо витребування доказів, не скористався.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням зазначеного, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриатБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні щодо мотивів відмови у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова