Справа № 302/613/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 302/613/18 за позовом ОСОБА_1 до Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області та Міжгірської районної лікарні про скасування наказів, попередження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області та ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 24 вересня 2018 року, повний текст якого складено 24 вересня 2018 року, головуючий суддя Цімбота В.І., -

встановив:

23.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Сектору охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації та Міжгірської районної лікарні мотивуючи таким.

17.02.2005 позивача було призначено на посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні. У листопаді та грудні 2011 року позивачу були оголошені догани, а 02.12.2011 його було незаконно звільнено з посади, тому рішенням Міжгірського районного суду від 26.12.2011, яке набрало законної сили 23.02.2012, його було поновлено на посаді головного лікаря.

Одразу після поновлення на роботі голова Міжгірської РДА видав нове розпорядження від 04.01.2012 про його звільнення. Рішенням Воловецького районного суду від 27.03.2012, яке набрало законної сили 13.06.2012, позивача знову було поновлено на роботі, але так само як і раніше, розпорядження голови Міжгірської РДА ще раз було звільнено, після чого рішенням Міжгірського районного суду від 30.08.2012 було поновлено на роботі, а рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 було стягнуто з відповідача 20000,00 грн як відшкодування моральної шкоди.

Останнє рішення суду про поновлення на роботі тривалий час не виконувалося, тому рішенням Міжгірського районного суду від 02.09.2013, з урахуванням його зміни рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 13.02.2014, на користь позивача було стягнуто з відповідача 91603,82 грн відшкодування заробітку за час вимушеного прогулу та 10000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Міжгірського районного суду від 13.02.2015 стягнуто а користь позивача з Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА середній заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 89929,47 грн. Через невиконання рішення суду про поновлення на роботі здійснюється кримінальне провадження № 0000003, до якого приєднані два інші кримінальні провадження.

Фактично рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 було виконане лише із виданням головою Міжгірської РДА розпорядження від 05.06.2014 № 40 і начальником Відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА наказу від 05.06.2014 № 428-к. Позивача було поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, однак, на той момент ця посада вже не була посадою керівника лікарні, а дорівнювала посаді заступника керівника. Тому позивача не було поновлено на посаді з відповідними функціональними обов`язками і правами керівника, з якої його було звільнено.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, працівник у разі незаконного звільнення повинен бути поновлений саме на попередній роботі, а не формально на посаді, яка лише має назву посади, з якої було звільнено працівника. Отже, рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано лише частково, позивач не був повністю поновлений у правах, роботодавцем не були виконані вимоги ст. 40 ч. 1 п. 6 КЗпП України щодо звільнення з посади керівника лікарні особи, яка на ній працювала, внаслідок поновлення позивача на цій посаді.

Запроваджена Статутом Міжгірської районної лікарні посада директора лікарні не значиться у Довіднику кваліфікаційних характеристик і професій працівників, затвердженому наказом МОЗ України від 18.06.2003 № 131-о. Згідно зі ст. 16 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я», керівником закладу охорони здоров`я може бути призначено особу, яка відповідає встановленим єдиним кваліфікаційним вимогам. Тобто, введення посади директора лікарні було незаконним і було потрібне лише для того, щоб формально виконати рішення суду поновивши позивача на посаді головного лікаря тільки за назвою посади, але фактично відсторонивши від управління лікарнею.

Чинною ухвалою Міжгірського районного суду від 12.01.2015 роз`яснено рішення цього суду від 30.08.2012 у той спосіб, що поновлення на попередній посаді означає наділення керівника установи, яким був ОСОБА_1 до звільнення, тими самими повноваженнями, які він мав до звільнення з роботи, а зміна назви посади не повинна впливати на процедуру поновлення на роботі, поновлений на роботі працівник повинен отримати ті ж функціональні права та обов`язки, які мав до звільнення.

Попри це роз`яснення позивача не було поновлено на роботі з тими ж функціональними правами та обов`язками, які він мав до звільнення, позивач продовжував працювати на посаді головного лікаря як на посаді заступника керівника лікарні. Рішенням Воловецького районного суду від 11.02.2016, що набрало законної сили 22.06.2016, встановлено, що поновлення позивача на посаді головного лікаря, яка не відповідає посаді керівника Міжгірської районної лікарні, не є в повній мірі виконанням рішення суду та не відновлює порушені трудові права позивача. Цим рішенням суду стягнуто на користь позивача 10000,00 грн у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.

Таким чином, судовими рішеннями неодноразово було встановлено незаконність звільнення позивача з посади та протиправність бездіяльності відповідачів щодо виконання рішення суду, реального поновлення його трудових прав. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, право, спір щодо якого вирішено в судовому порядку, не набуває свого практичного змісту доти, доки рішення не буде виконано.

05.02.2018 позивач отримав від Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА чергове попередження про наступне вивільнення. Попередження датоване 01.02.2018, але не має вихідного номера. З документа стало відомо, що наказом по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників Міжгірської районної лікарні» посада головного лікаря підлягає скороченню. Проте, ця посада зазначена в Статуті лікарні і її ліквідація без внесення змін до Статуту є порушенням цивільного і трудового законодавства.

Із зазначеним наказом та з правовими підставами його прийняття позивача не було ознайомлено. Пропозиція переведення на посаду лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення лікарні без надання позивачу можливості пересвідчитися в реальному існуванні такої посади в штатному розписі лікарні, зважаючи на довготривалі судові розгляди, є черговою спробою звільнення позивача з його посади.

У квітні 2018 року позивач отримав за вих. № 94/01-14 від 03.04.2018 витяг з наказу від 31.01.2018 № 16-о, згідно з яким сектор охорони здоров`я без правового обґрунтування вирішив внести зміни до штатного розпису лікарні з 01.02.2018. Цей наказ є незаконним, оскільки згідно Статуту Міжгірської РЛ від 01.10.2013 головний лікар лікарні приймається на посаду та звільняється з посади начальником ВОЗ державної адміністрації за поданням директора лікарні, але жодного подання про звільнення позивача з посади не було.

Двомісячний строк попередження про звільнення сплив 05.04.2018, проте, з цієї дати і до початку перебування з 16.04.2018 на лікарняному наказ про звільнення позивача з роботи не був виданий.

Так звані зміни в організації роботи лікарні є надуманими, оскільки не були дотримані вимоги ст. 22 ч. 3 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо завчасного (не менш ніж за три місяці) сповіщення виборного органу профспілки про наступне звільнення працівників та щодо погодження з профспілкою техніко-економічного обґрунтування скорочення штату працівників.

Всупереч положенням ст. 43 КЗпП України, відповідач не отримав попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача з роботи, тоді як така згода є обов`язковою.

Позивача було звільнено з роботи 27.04.2018: спочатку був виданий наказ по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 17.04.2018 № 91-к «Про надання частини невикористаної відпустки та звільнення ОСОБА_1 », потім був виданий наказ від 18.04.2018 № 92-к «Про внесення змін до наказу від 17.04.2018 року № 91-к», відповідно до якого днем звільнення позивача з роботи є останній день його відпустки - 27.04.2018.

Ці накази незаконні, оскільки відповідно до ст. 40 ч. 4 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період тимчасової непрацездатності працівника та в період перебування його у відпустці (за винятком випадку повної ліквідації установи). Посилання на ст. 3 Закону України «Про відпустки» для визначення дня звільнення безпідставне, позаяк позивач такого бажання не висловлював, про що свідчить заява про надання невикористаної щорічної додаткової відпустки.

Крім того, накази не були доведені до позивача відповідно до закону, а 30.04.2018 директор лікарні з іншими посадовими особами прийшли до позивача в кабінет і повідомили про звільнення з 27.04.2018. На порушення вимог ст. 47 ч. 2 КЗпП України позивачу не була своєчасно видана копія наказу про звільнення попри неодноразові спроби її одержати. Копії наказів від 17.04.2018 № 91-к і від 18.04.2018 № 92-к позивач отримав лише 14.05.2018 у присутності свого адвоката.

При звільненні позивача з роботи були порушені вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при звільненні з підстави, передбаченої ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України. Зокрема, не були враховані висока кваліфікація і великий досвід позивача як хірурга та організатора охорони здоров`я, нагородження Почесною грамотою Верховної Ради України, присвоєння почесного звання «Заслужений лікар України», діяльність як депутата Міжгірської районної та Закарпатської обласної рад.

Не були дотримані й вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо пропозиції вакантних посад у лікарні, оскільки пропонування посади хірурга не може вважатися виконанням цих вимог закону.

Роботодавець не виконав вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку в день звільнення та про письмове повідомлення працівника, який у день звільнення не працював, про нараховану суми до моменту їх виплати. Розрахунок позивач отримав лише 04.05.2018 без письмового повідомлення з боку відповідача.

Чергове четверте звільнення позивача з роботи є доказом небажання роботодавця виконати судові рішення про поновлення його на попередній посаді керівника лікарні. Дії відповідачів є переслідуванням позивача, що вбачається з рішення Міжгірського районного суду від 05.08.2016 та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2017. Звільненням з роботи позивача позбавили можливості заробляти на життя, порушили його право на працю. Позивач тривалий час позбавлений можливості практикувати, надавати кваліфіковану медичну допомогу людям, оперувати.

У позивача погіршився стан здоров`я, навіть для отримання лікарняного листка знадобилося втручання поліції. Позивач змушений звертатися за медичною допомогою, перебуває під наглядом офтальмолога, у нього загострилися й інші захворювання.

Незаконним звільненням принижено гідність і ділову репутацію позивача, йому завдано моральної шкоди, порушені його нормальні життєві зв`язки, він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя. Наведені обставини є підставою для відшкодування на його користь відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України з органу охорони здоров`я моральної шкоди, розмір якої оцінює у 500000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач остаточно просив:

визнати незаконними та скасувати:

накази Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації:

від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників Міжгірської районної лікарні»;

від 17.04.2018 № 91-к «Про надання частини невикористаної відпустки та звільнення ОСОБА_1 »;

від 18.04.2018 № 92-к «Про внесення змін до наказу від 17.04.2018 року № 91-к «Про надання частини невикористаної відпустки та звільнення ОСОБА_1 »»;

попередження про наступне вивільнення Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації від 01.02.2018 без номера про скорочення посади головного лікаря Міжгірської районної лікарні;

поновити його на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні;

стягнути з Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації на його користь:

середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 28.04.2018 і до дня набрання законної сили рішенням у справі;

500000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати позивач просив покласти на Сектор охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації.

Рішенням Міжгірського районного суду від 24.09.2018 позов задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано п. 2 наказу по Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації від 17.04.2018 № 91-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності за ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України;

постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні та оплатити Сектором охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 24.09.2018 включно в сумі 44613,00 грн;

стягнуто з Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 9350,00 грн;

у решті вимог ОСОБА_1 відмовлено;

рішення суду в частині поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу за один місяць в сумі 9145,00 грн допущено до негайного виконання;

стягнуто з Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації на користь держави судовий збір у розмірі 1700,00 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавець незаконно звільнив позивача з роботи у період перебування того у відпустці та не врахував його переважного права на залишення на роботі. У частині, в якій відмовлено в позові, суд ґрунтувався на тому, що наказ про зміни в організації праці лікарні та попередження про звільнення не порушують прав позивача, згода профспілкового органу на звільнення позивача не вимагалася, позаяк останній обіймав керівну посаду, вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, а посилання на раніше ухвалені рішення судів та їх виконання не можуть бути предметом розгляду в даній справі.

Відповідач Сектор охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації оскаржив рішення суду в частині задоволення вимог позову, в цій частині вважає рішення незаконним і необґрунтованим. Доводи скарги зводяться до таких.

Скорочення чисельності та штату працівників у Міжгірській районній лікарні дійсно мало місце, що є самостійною підставою для розірвання трудового договору з відповідними працівниками. Визначення організаційної структури установи, чисельності та штату працівників є правом роботодавця, що його він реалізував. Суд не вправі вимагати обґрунтування доцільності таких дій роботодавця. У вимозі позивача про скасування наказу від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників Міжгірської районної лікарні», яким саме і було вирішено скоротити серед інших і посаду головного лікаря, суд обґрунтовано відмовив.

Згода профспілкового органу на звільнення позивача з посади у даному конкретному випадку не вимагається, оскільки посада головного лікаря лікарні належить до керівних посад, а розірвання трудового договору з керівними працівниками, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, з ініціативи роботодавця допускається без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ст. 43-1 ч. 1 КЗпП України). Про заплановані зміни в організації праці в Міжгірській районній лікарні профспілковий орган був належно повідомлений.

Позивач був своєчасно 05.02.2018 попереджений про наступне вивільнення і йому була запропонована посада лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення лікарні, від переведення на яку він відмовився. Тобто, роботодавець дотримався передбаченої законом процедури та вимог щодо працевлаштування вивільнюваного працівника. Звільнення працівника з підстави, передбаченої ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Оскільки посада головного лікаря лікарні була єдиною в штаті лікарні і в подальшому виключалася зі штатного розпису, юридичних підстав для застосування норми (ст. 42 КЗпП України), яка регулює переважне право для залишення на роботі, не було.

Позивачу було з 05.02.2018 відомо про наступне вивільнення, звільнення з роботи передбачалося після 10.04.2018, він реалізував своє право на відпустку, подав відповідну заяву роботодавцю і така відпустка йому була надана. Днем звільнення визначено останній день відпустки, що відповідає положенням ст. 3 Закону України «Про відпустки». Звільнення було проведене з урахуванням тимчасової непрацездатності працівника, яка мала місце під час відпустки, тому днем звільнення було визначено остаточно 27.04.2018. Копії відповідних наказів були надіслані позивачу рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення, яке, однак, повернулося відправнику з поміткою про відсутність адресата, тож роботодавець вжив належних і можливих для нього заходів для повідомлення працівника про зазначені накази. Через це з наказом про звільнення позивача було ознайомлено комісійно 30.04.2018.

У день звільнення позивач не працював, після звільнення вимог про розрахунок не пред`являв, тому розрахунок з ним був проведений 04.05.2018.

Відповідач просить рішення суду в оскарженій частині скасувати, у позові відмовити повністю.

Рішення суду оскаржив і позивач ОСОБА_1 , вказує на його незаконність необґрунтованість у частині, в якій було відмовлено в позові. Наводить у скарзі такі доводи.

Суд порушив норми процесуального права щодо необхідності повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Суд не дав оцінки доводам позивача та наданим ним доказам щодо вимог, у яких було відмовлено, не навів відповідного обґрунтування в рішенні, в тому числі, щодо прийняття чи відхилення відповідних доказів. Тому суд безпідставно відмовив у частині вимог і не захистив порушене право позивача. Зокрема, суд необґрунтовано відмовив у скасуванні наказу від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників Міжгірської районної лікарні», який став підставою для незаконного звільнення позивача та порушує його права. Цей наказ суперечить трудовому законодавству та Статуту лікарні.

Суд необґрунтовано, за відсутності відповідного клопотання відповідача, зменшив належне з нього відшкодування витрат на правничу допомогу, що їх поніс позивач.

Припустився суд і помилки у визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки стягнув з відповідача 44613,00 грн замість 44914,35 грн, як це випливає з нормативних документів щодо цього питання.

Відповідно до чинних судових рішень, прецедентної практики Європейського суду з прав людини позивача має бути поновлено на посаді керівника Міжгірської районної лікарні, тому до повного виконання рішення всі спроби звільнити позивача, будь-які накази, повідомлення, попередження чи розпорядження є незаконними і підлягають скасуванню судом. Не було враховано, що це вже четверте звільнення, яке апріорі не може бути законним, тому що доводить відмову адміністрації сектору охорони здоров`я та лікарні виконати судові рішення про поновлення позивача на посаді керівника лікарні із тими повноваженнями, які він мав до звільнення.

Крім того, попередження про наступне вивільнення від 05.02.2018 не містить вихідного номера. З попередження стало відомо про скорочення посади головного лікаря, що є незаконним, оскільки цю посаду не можна скоротити без внесення відповідних змін до Статуту лікарні.

Суд залишив поза увагою, що наказами від 31.01.2018 № 16-о, від 17.04.2018 № 91-к і від 18.04.2018 № 92-к з урахуванням незаконності попереднього звільнення створено комплексне порушення трудових прав позивача. Відповідачі не виконали вимог закону щодо врахування переважного права позивач на залишення на роботі та належного його працевлаштування в разі звільнення з підстави, передбаченої ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України.

Позивача було звільнено з роботи 27.04.2018, проте, з наказом його ознайомили лише 30.04.2018, копія наказу в день звільнення йому не була вручена, чим порушені вимоги ст. 47 ч. 2 КЗпП України. Копію наказу вдалося отримати лише після звернення до поліції.

Неправильно суд вирішив і питання про відшкодування моральної шкоди, позаяк відповідач своїми діями умисно позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Дії відповідача мають характер переслідування позивача. Позивач був позбавлений можливості працювати за фахом, надавати медичну допомогу. Він змушений був по захист своїх прав неодноразово звертатися до правоохоронних органів і суду, з приводу протиправних дій відповідачів здійснюється кримінальне провадження. Стан здоров`я позивача внаслідок протиправних дій відповідачів погіршився. Такі дії з урахуванням тривалості протистояння призвели до моральних страждань позивача, ці обставини принижують його честь, гідність і ділову репутацію. Суд не врахував особу позивача, його громадську діяльність, нагороди тощо.

Визнавши факт порушення трудових прав позивача, суд не стягнув з відповідачів жодної компенсації моральної шкоди, що суперечить закону. Тим часом, саме через незначні суми стягнень, що присуджувалися позивачу раніше, відповідачі продовжують порушувати його трудові права.

Позивач просить рішення суду в оскарженій частині скасувати, позов задовольнити повністю, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу змінити, стягнувши відповідно 44914,35 грн і 20400,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 і відповідач Сектор охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації подали відзиви на апеляційні скарги один одного, в яких підтримали свої правові позиції в справі та просили залишити без задоволення відповідні скарги.

Міжгірська районна лікарня рішення суду не оскаржувала, листом від 02.01.2019 № 30/01-09 повідомила апеляційний суд про підтримку апеляційної скарги Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА, невизнання апеляційної скарги ОСОБА_1 та просила розглянути справу без участі її представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представників адвокатів Керити М.В. і Шкорки І.М., які апеляцію позивача підтримали, скаргу відповідача не визнали, представника відповідача Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА адвоката Борсенка О.В., який скаргу відповідача підтримав, апеляцію позивача не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника відповідача Міжгірської районної лікарні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За змістом положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позивачем вимог (щодо визначеного і сформульованого ним предмету позову), а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тож апеляційний суд не вправі виходити за межі підстав і вимог позову. Розгляд цивільної справи по суті з відповідних підстав та в межах заявлених позивачем вимог належить до компетенції суду першої інстанції, на стадії апеляційного розгляду не можуть бути доповнені підстави позову, наведені нові підстави, позовні вимоги не можуть бути змінені в бік їх збільшення, доповнення тощо (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19, ст. 23 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і діє у спірних відносинах вільно, здійснює свої права на свій розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, реалізує право на судовий захист, в т.ч., шляхом визначення підстав позову, формулювання позовних вимог, зміни підстав, предмету позову тощо; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 13, 76-81 та наведені вище норми ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що, зокрема, не допускають множинного тлумачення, припущень, і за межі яких не вправі виходити суд ані першої, ані апеляційної інстанцій.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). Тобто, суд може визначити відповідний ефективний спосіб захисту права лише в разі, якщо такий спосіб не визначається законом або договором, і відповідно до сформульованої позовної вимоги, при цьому, такий визначений судом спосіб захисту права не повинен суперечити закону.

Таким чином, особа може звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних, оспорених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами трудового законодавства в редакції, чинній на час виникнення юридичних фактів, які мають значення в спорі.

Наказом по Відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА від 05.06.2014 № 428-к на виконання рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012 та розпорядження голови Міжгірської РДА від 05.06.2014 № 40 було поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні з 30.08.2012 та вирішено питання про розрахунок за вимушений прогул (а.с. 26 т. 1). Поновленню на роботі передували такі обставини.

Рішенням Міжгірського районного суду від 26.12.2011 у справі № 2-449/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.02.2012, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, яку він обіймав з 17.02.2005 (а.с. 31, 32 т. 1).

Рішенням Воловецького районного суду від 27.03.2012 у справі № 704/116/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 13.06.2012, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь позивача 20000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 33-35, 36-37 т. 1). Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 було поновлено на роботі 04.01.2012 і цього ж дня було знову звільнено.

Рішенням Міжгірського районного суду від 30.08.2012 у справі № 706/769/2012, зміненим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013, ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь позивача 20000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 38, 43-44 т. 1). Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 було поновлено на роботі 06.04.2012 і було знову звільнено 09.04.2012.

Рішенням Міжгірського районного суду від 02.09.2013 у справі № 302/842/13-ц, зміненим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 13.02.2014, стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2012 по 02.09.2013 у сумі 56708,29 грн (а.с. 46, 47-48 т. 1). Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 не було поновлено на роботі відповідно до рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012, рішення суду не було виконане.

На момент поновлення ОСОБА_1 наказом по Відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА від 05.06.2014 № 428-к на роботі чинним був Статут Міжгірської районної лікарні в редакції, затвердженій головою Міжгірської РДА 01.10.2013 і зареєстрованій 15.10.2013, відповідно до якої керівником лікарні був директор, а посада головного лікаря належала до керівних посад (адміністрації управління лікарні) і за статусом дорівнювала посаді заступника директора лікарні, як це випливає з Розділу 4 Статуту та інших матеріалів справи (а.с. 9-13 т. 1 та ін.).

Отже, будучи звільненим з посади головного лікаря Міжгірської районної лікарні, яка була посадою керівника лікарні, ОСОБА_1 був поновлений на посаді, яка за назвою відповідає посаді, з якої його було звільнено, проте, за статусом, повноваженнями та функціями є посадою не керівника лікарні, а посадою рівня заступника керівника (директора) лікарні. Ці обставини окрім судових рішень, Статуту лікарні підтверджуються змістом посадових інструкцій головного лікаря та заступників директора лікарні, отриманих на стадії апеляційного розгляду справи, іншими матеріалами справи та визнаються учасниками процесу.

Рішенням Міжгірського районного суду від 09.02.2015 у справі № 302/1462/14-ц стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 70492,19 грн середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 02.09.2013 по 20.07.2014 та 6000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 78-79 т. 1). Судовими рішенням встановлено, що в порядку поновлення на роботі позивача було допущено до роботи 21.07.2014.

Ухвалою Міжгірського районного суду від 12.10.2015 роз`яснено рішення Міжгірського районного суду від 30.08.2012, зазначено, що відповідно до ст. 235 КЗпП України поновлення на попередній посаді означає наділення особи, зокрема, керівника установи, яким був ОСОБА_1 до звільнення, тими ж самими повноваженнями, які він мав до звільнення з роботи; зміна назви посади не повинна впливати на процедуру поновлення на роботі, поновлений на роботі працівник повинен отримати ті ж функціональні права та обов`язки, зокрема, керівника установи, які мав до звільнення; тільки ліквідація установи унеможливлює виконання судового рішення (а.с. 45 т. 1).

Рішенням Міжгірського районного суду від 05.08.2016 у справі № 302/1403/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2017, стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 100000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 59, 60-64 т. 1). Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади головного лікаря Міжгірської районної лікарні з адміністративними повноваженнями, а поновлено було на посаді головного лікаря вже без функцій, які мав головний лікар на цій посаді, відповідач, маючи можливість за період з 2011 по 2014 рік виконати рішення суду і поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, цього не виконав, що можна вважати певним переслідуванням особи. Статут лікарні було змінено, запроваджено посаду директора лікарні, на яку призначено іншу особу, чим права ОСОБА_1 були проігноровані.

Рішенням Воловецького районного суду від 11.02.2016 у справі № 300/989/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.06.2016, стягнуто з Міжгірської райдержадміністрації на користь ОСОБА_1 10000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 73-74, 75-77 т. 1). Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 було незаконно звільнено, а поновлено було на посаді, яка не відповідає посаді керівника Міжгірської районної лікарні, що не є в повній мірі виконанням рішення суду та не відновлює порушені трудові права позивача.

Отже, позивач реалізував своє право на судовий захист від незаконного звільнення та відшкодування шкоди, завданої таким звільненням і невиконанням (неналежним виконанням) рішення суду про поновлення на роботі (ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 5-1, 235, 236, 237-1 КЗпП України). Судовими рішеннями неодноразово підтверджено незаконність звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря Міжгірської районної лікарні як з посади керівника цього закладу охорони здоров`я. ОСОБА_1 поновлено судом саме на такій керівній посаді та роз`яснено відповідне рішення суду, вказано на неналежне виконання рішення суду, оскільки працівника було поновлено фактично на посаді, яка за назвою відповідає попередній посаді та рішенню суду, але в дійсності є іншою посадою з іншим (меншим) обсягом повноважень, іншими функціями і є посадою рівня заступника керівника лікарні, що не поновлює в повній мірі порушені трудові права працівника.

Рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання, що забезпечується державою, його невиконання (неналежне виконання) тягне відповідальність, передбачену законом (ст. 124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016, ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, ст. 14 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017, ст. 18 чинної з 15.12.2017 редакції цього Кодексу).

Рішення суду за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 і ст. 431 відповідних редакцій ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР (Конвенція про захист прав і основних свобод людини). Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції; фактори, які впливають на невиконання судового рішення, перебувають в межах контролю держави, яка не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

16.07.2014 Європейським судом з прав людини зареєстровано за № 53915/14 заяву «Цар проти України» (Tsar v. Ukraine) з приводу тривалого невиконання судового рішення, про що суд повідомив представника ОСОБА_1 листом від 11.08.2014, заяву передано на розгляд (а.с. 74, 75 т. 2).

Обставини щодо неодноразового звільнення ОСОБА_1 з роботи та неналежного виконання рішення суду про поновлення на роботі, порушення його прав потягли відкриття за його заявами з різних підстав кримінальних проваджень, як це випливає з ухвал слідчих суддів Ужгородського міськрайонного суду від 13.06.2014, від 10.11.2014, від 22.01.2015, від 05.11.2015, слідчого судді Міжгірського районного суду від 09.03.2018 (а.с. 84-94 т. 1). Постановою прокурора Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури від 27.09.2018 матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях від 14.09.2018 № 0000478, від 20.09.2018 № 0000485, від 20.09.2018 № 0000486, від 25.09.2018 № 0000497, від 25.09.2018 № 0000498 і від 25.09.2018 № 0000499 об`єднані в одне провадження (а.с. 40-41 т. 2).

Відтак, спір про захист порушених трудових прав ОСОБА_1 вирішений, рішення судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні як на посаді керівника лікарні ухвалене, є чинним, проте, не виконане відповідно до суті рішення. Ці обставини не підлягають доказуванню (ст. 82 ч. 4 ЦПК України) і, власне, не заперечуються сторонами. Захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 щодо реального поновлення відповідно до рішення суду його трудових прав, поновлення на посаді керівника лікарні лежить у площині належного, повного виконання рішення суду відповідно до його суті. Не позбавлений ОСОБА_1 за умови компетентної реалізації своїх прав можливості вживати, зокрема, судовим порядком, й інші законні заходи, спрямовані на відновлення й захист своїх трудових прав як працівника, поновленого судом на посаді керівника лікарні, на усунення перешкод у здійсненні цих прав.

Поза тим, ОСОБА_1 був наказом по Відділу охорони здоров`я Міжгірської РДА від 05.06.2014 № 428-к поновлений на роботі фактично, обійняв посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні як посаду рівня заступника керівника (директора) лікарні та працював на цій посаді до звільнення. Позивач був 27.04.2018 звільнений з посади не керівника лікарні, а з посади головного лікаря рівня заступника керівника лікарні, з посади з іншими, порівняно з керівником лікарні, функціональними обов`язками та з меншим обсягом повноважень.

Під час апеляційного розгляду справи з огляду на мотивацію позову, зміст апеляційної скарги позивача та висловлені в судовому засіданні представниками позивача твердження про необхідність поновлення його на посаді керівника лікарні суд з`ясував з метою усунення суперечностей дійсну правову позицію позивача щодо предмета позову. Позивач ОСОБА_1 ясно довів до відома суду, що пред`явив вимогу про поновлення його на тій посаді, з якої був звільнений з 27.04.2018 - на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні рівня заступника директора лікарні, хоча і пов`язує це звільнення з попереднім тривалим протистоянням із роботодавцем.

Тож предметом позову є поновлення ОСОБА_1 саме на вказаній посаді, через що колегія суддів зауважує також, що спір про поновлення позивача на посаді керівника лікарні вже вирішений і в цій справі немає правових підстав для вирішення цього питання, такий позов не пред`являвся, судом першої інстанції не вирішувався і не вирішується апеляційним судом, як не вирішується й питання виконання відповідного судового рішення. Натомість вирішувався саме позов про поновлення на посаді рівня заступника директора лікарні. Висновок суду першої інстанції про те, що посилання на раніше ухвалені рішення судів та їх виконання не можуть бути предметом розгляду в даній справі, правильний по суті, відповідні обставини не слугували безпосередніми підставами для звільнення позивача з посади рівня заступника директора лікарні.

Твердження представника позивача адвоката Шкорки І.М. про те, що суд повинен самостійно визначити ефективний спосіб захисту прав позивача, маючи на увазі поновлення позивача на посаді керівника лікарні, не можуть бути враховані. Така правова позиція суперечить підставам і предмету позову, правилам цивільного процесу, а відповідний спосіб захисту права позивача визначений законом і вже реалізований шляхом ухвалення рішення судом. Зрештою, право вибору способу захисту порушеного права, визначення предмету і меж позову належить позивачу, представник позивача не зміг сформулювати, який саме за обставин, що склалися, та неможливості вирішення в цій справі питання про поновлення позивача на посаді керівника лікарні, ефективний спосіб захисту він пропонує і який слід визначити суду.

На час поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря посада директора лікарні вже була запроваджена Розділом 4 Статуту лікарні і доказів оспорювання положень Статуту щодо посади директора лікарні, зокрема, з боку позивача, у справі немає.

Відповідно до ст. 16 ч.ч. 3, 4 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (Закон № 2801-XII), заклад охорони здоров`я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом; керівництво закладом може здійснювати тільки особа, яка відповідає встановленим державою єдиним кваліфікаційним вимогам; керівнику закладу охорони здоров`я має бути забезпечена незалежність у вирішенні всіх питань, пов`язаних з охороною здоров`я.

Наказом МОЗ України від 28.10.2002 № 385 (реєстрація в Мін`юсті України від 12.11.2002 за № 892/7180) «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров`я» в редакції, чинній станом на жовтень 2013 року та на час розгляду справи, у Переліку лікарських посад у закладах охорони здоров`я визначено, що до числа керівників закладів охорони здоров`я та їх заступників належать, зокрема, генеральний директор, директор, головний лікар, заступники з числа лікарів (генерального директора, директора, головного лікаря).

У Покажчику професійних назв робіт за кодами професій (додаток А, обов`язковий) Розділу 1. Законодавці, вищі державні службовці, керівники, менеджери (управителі) Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327, за кодом 1210.1 міститься професійна назва роботи: «керівник підприємства (установи, організації) охорони здоров`я (генеральний директор, директор, головний лікар та ін.)».

Наведене спростовує твердження позивача в заяві про незаконність запровадження посади директора лікарні. Роботодавець управі був увести посаду директора як керівника закладу охорони здоров`я, такі дії узгоджуються з вимогами законодавства. Питання ж пов`язаності запровадження посади директора лікарні та інші питання, які з цього випливають, у контексті дотримання трудових прав позивача відповідно до його правової позиції, знаходяться за межами позову, що розглядається.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу;

не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 ст. 40 ч. 1 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці; це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. (ст. 40 ч. 1 п. 1, ч.ч. 2, 3 КЗпП України).

31.01.2018 по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА був виданий наказ № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатної чисельності працівників Міжгірської РЛ», витяг з якого при листі від 03.04.2018 № 94/01-14 був наданий представнику ОСОБА_1 адвокату Захарчуку І.І. (а.с. 18, 19, 158-159 т. 1). На реалізацію актів законодавства з питань організації діяльності закладів охорони здоров`я, у зв`язку зі змінами в організації виробництва, праці, зменшенням фінансування та на виконання повноважень Сектору його завідувач наказав, зокрема:

внести зміни до штатного розкладу Міжгірської районної лікарні з 01.02.2018 (п. 1.);

скоротити посади та виключити їх із штатного розпису (за переліком 12 лікарських посад (повна ставка або половина ставки), серед яких посада головного лікаря) (п. 1.1.);

попередити про можливе наступне вивільнення працівників лікарні, профспілковий комітет, районний центр зайнятості (п. 2);

запропонувати працівникам, посади яких скорочуються, переведення за їх згодою на інші посади (п. 4);

штатний розпис зі змінами ввести в дію з 10.04.2018 (п. 5).

Запровадження змін в організації виробництва і праці установи (закладу охорони здоров`я) включно з визначенням організаційної структури установи, визначенням, скороченням чисельності, штату працівників, зміною структури посад, персоналу тощо, є правом роботодавця. Сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА як уповноважений орган управління у сфері охорони здоров`я, до сфери управління якого належить лікарня, реалізує це право самостійно, що випливає з положень ст.ст. 80, 91, 92, 96 ЦК України, ст.ст. 15-19 Закону № 2801-XII, ст.ст. 40, 49-2, 141 КЗпП України, інших норм законодавства щодо прав і діяльності юридичної особи. Це відповідає й положенням Розділів 1, 4 Статуту Міжгірської районної лікарні, затвердженого 01.10.2013, згідно з якими до компетенції Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА належить визначення основних напрямків діяльності лікарні, затвердження кошторисів, штатного розпису, затвердження структури лікарні, її фінансування, призначення та звільнення працівників лікарні.

Статутом Міжгірської районної лікарні, затвердженим 01.10.2013, передбачалося, що головний лікар районної лікарні призначається на посаду та звільняється з посади начальником Відділу охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації (на час прийняття рішень про скорочення штатної чисельності працівників лікарні та звільнення позивача з роботи - Сектор охорони здоров`я Міжгірської райдержадміністрації) за поданням директора лікарні (Розділ 4 Статуту).

Про наступне скорочення посад працівників Міжгірської районної лікарні Сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА листом від 08.01.2018 № 1-проф повідомив профспілкову організацію медичних працівників Міжгірського району, надав перелік планованих до скорочення посад (а.с. 165 т. 1). Профспілкова організація на засіданні 16.02.2018 сформулювала відповідні пропозиції у зв`язку з проведенням скорочення чисельності та штату працівників лікарні, зокрема, щодо мінімізації вивільнення працівників, належне їх попередження про наступне вивільнення, пропонування вакантних посад (а.с. 166 т. 2). Цим вимоги ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо завчасного (не менш ніж за три місяці до намічуваних звільнень) надання виборному органу профспілки інформації про плановані заходи та про наступне звільнення працівників були виконані, рівно як і профспілкова організація реалізувала своє право на внесення пропозицій щодо пом`якшення несприятливих наслідків звільнень. Вимоги погодження роботодавцем із профспілковою організацією техніко-економічного обґрунтування скорочення штату працівників, як про це зазначає позивач у заяві, стаття 22 зазначеного Закону не містить.

Закон покладає на роботодавця обов`язок попередити працівника про наступне вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці персонально не пізніше ніж за два місяці та одночасно з цим попередженням запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності ж роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ст. 49-2 ч.ч. 1, 3 КЗпП України).

Визначальним є виконання вимог закону щодо своєчасного повідомлення працівника про наступне звільнення та працевлаштування працівника шляхом пропонування іншої роботи в установі. З метою фіксації відповідних дій, фактів, часу їх вчинення такі повідомлення, пропозиції здійснюються в письмовій формі, при цьому, реєстрація відповідних документів сама по собі не має істотного значення, наявність чи відсутність такої не впливає на суть правовідносин (спору), натомість важливими є власне факти складання таких документів, доведення їх до відома працівника та врахування у процедурах звільнення, працевлаштування працівника.

Вимоги закону щодо попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення та щодо його працевлаштування в лікарні роботодавець виконав. 01.02.2018 було складене попередження про наступне вивільнення, яким Сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА повідомив головного лікаря Міжгірської райлікарні ОСОБА_1 . про те, що відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України та наказу по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатної чисельності працівників Міжгірської РЛ» посада головного лікаря лікарні підлягає скороченню, через що його буде вивільнено через два місяці з моменту повідомлення; ОСОБА_1 було запропоновано переведення на посаду лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення лікарні та було повідомлено, що у разі відмови від цього переведення його буде вивільнено відповідно до чинного законодавства (а.с. 15 т. 1). ОСОБА_1 05.02.2018 отримав це попередження, що засвідчив своїм підписом на ньому.

Під час апеляційного розгляду справи судом були отримані документи, з яких убачається, зокрема, що:

за даними штатних розписів Міжгірської районної лікарні станом на 02.01.2018 і на 10.04.2018:

у числі адміністративного персоналу лікарні посада головного лікаря, яка існувала станом на 02.01.2018, не передбачена з 10.04.2018, а посада заступника головного лікаря з медсестринства з 10.04.2018 є посадою головної медичної сестри;

станом на 02.01.2018 кількість штатних одиниць (ставок) у числі адміністративного персоналу лікарні становила 8,25, а станом на 10.04.2018 - 7,25;

станом на 02.01.2018 кількість штатних одиниць (ставок) по амбулаторно-поліклінічному підрозділу лікарні становила 109,50, з яких лікарського персоналу - 40,75, а станом на 10.04.2018 становила 109 і 40,25 відповідно;

станом на 02.01.2018 кількість штатних одиниць (ставок) по стаціонарному підрозділу лікарні становила 260,75, з яких лікарського персоналу - 39,5, а станом на 10.04.2018 становила 261,25 і 40,25 відповідно;

станом на 02.01.2018 у хірургічно-травматологічному відділенні лікарні рахувалося 1,5 штатних одиниць (ставок) лікаря-хірурга, а станом на 10.04.2018 - 2,00 штатні одиниці (ставки) лікаря-хірурга;

станом на 02.01.2018 кількість штатних одиниць (ставок) по лікарні становила 407,50, з яких лікарського персоналу - 84, а станом на 10.04.2018 становила 406,50 і 83 відповідно;

довідкою Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 12.03.2019 № 66/01-14 про вакантні посади стверджується, що станом на 05.02.2018 у Міжгірській районній лікарні була наявна одна вакантна посада - лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення;

у довідці Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 18.03.2019 № 75/01-14 відображено рух кадрів у Міжгірській районній лікарні за період з 31.01.2018 по 27.04.2018, з якої стосовно посад лікарів убачається, що 09.02.2018 звільнено лікаря-уролога внаслідок ліквідації посади; 04.04.2018 звільнено лікаря-стоматолога АЗПСМ с. Колочава-Брадовець, 05.04.2018 прийнято лікаря-стоматолога АЗПСМ с. Колочава-Брадовець; мав місце рух і за іншими, не лікарськими посадами (оператор котельні, медсестра (санітарка), фельдшер).

Таким чином, зміни в організаційно-штатній структурі Міжгірської районної лікарні відбулися, посада головного лікаря лікарні реально була скорочена, а посада лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення, що пропонувалася позивачу зважаючи на скорочення його посади, була наявна і ОСОБА_1 мав можливість обійняти цю посаду. Тому твердження позивача в заяві про те, що пропозиція переведення на посаду лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення лікарні без надання позивачу можливості пересвідчитися в реальному існуванні такої посади в штатному розписі лікарні, зважаючи на довготривалі судові розгляди, є черговою спробою звільнення позивача з його посади, не може бути визнане обґрунтованим. ОСОБА_1 відмовився від переведення на посаду лікаря-хірурга хірургічно-травматологічного відділення лікарні, що відповідно до своєї правової позиції в справі підтвердив і в апеляційному суді.

Реалізація Сектором охорони здоров`я Міжгірської РДА свого права щодо змін в організації роботи лікарні та у структурі і складі її персоналу сама по собі не може розглядатися як порушення трудових прав позивача. Та обставина, що посада головного лікаря на момент видання по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА наказу від 31.01.2018 № 16-о була зазначена в чинному та той час Статуті лікарні, на правомірність дій роботодавця, спрямованих на зміни в організації виробництва і праці закладу охорони здоров`я, не впливає. На відповідний момент ця посада, природньо, була передбачена як Статутом, так і штатним розписом лікарні, а роботодавець прийняв і сформулював відповідним чином своє рішення на майбутнє, передбачаючи необхідні зміни в Статуті й штатному розписі. Реальне скорочення посади головного лікаря передбачалося з урахуванням відповідних наступних змін у Статуті й штатному розписі лікарні, а не в момент видачі наказу від 31.01.2018 № 16-о. Роботодавець не мав обов`язку ознайомлювати позивача з цим наказом та з правовими підставами його прийняття.

У цьому контексті необґрунтованою є і позиція позивача про те, що наказ від 31.01.2018 № 16-о є незаконним, оскільки згідно Статуту лікарні головний лікар приймається на посаду та звільняється з посади начальником ВОЗ державної адміністрації за поданням директора лікарні, але жодного подання про звільнення позивача з посади не було. Позивач залишає поза увагою, що мало місце скорочення чисельності та штату працівників лікарні, в ході якого посада головного лікаря рівня заступника директора лікарні теж підлягала скороченню і була ліквідована реально. На момент звільнення позивача з роботи така посада вже не була передбачена затвердженим 10.04.2018, чинним і обов`язковим для виконання штатним розписом лікарні, була відсутня і в Статуті лікарні, що був затверджений чинним розпорядженням голови Міжгірської РДА від 12.04.2018 (зареєстрований 20.04.2018) (а.с. 168-174 т. 1). Тобто, звільнення відбувалося за обставин і з підстав, коли відповідна посада з визначеного часу перестала існувати, що само по собі виключає можливість перебування на посаді та не вимагає подання про звільнення з посади, як це може мати місце за звичайних обставин звільнення, переведення працівника виходячи з наявності посади.

За таких умов, позивач ОСОБА_1 не має права вимоги по суті щодо визнання незаконним та скасування наказу по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 31.01.2018 № 16-о «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штатної чисельності працівників Міжгірської РЛ», тим більше, про скасування його в цілому. Наказ видано роботодавцем у межах його компетенції і, оскільки підстав для визнання його незаконним і скасування немає, наказ підлягає врахуванню як чинний, правомірний і обов`язковий для виконання, з наслідками, які з чинності цього наказу випливають. Висновок суду першої інстанції про те, що зазначений наказ не порушує прав позивача як такий і не підлягає скасуванню за його вимогою, правильний. Так само обґрунтовано суд зазначив і про відсутність підстав для скасування попередження про наступне вивільнення, яке теж саме по собі не порушує прав позивача. Апеляційний суд зауважує також, що в контексті спору вимога про визнання незаконним та скасування попередження про наступне вивільнення як складової процедури звільнення не має самостійного значення, не є належним способом захисту права і поглинається, рівно як і вимога про скасування наказу про звільнення, вимогою про поновлення на роботі.

За приписами ст. 43-1 ч. 1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування.

Згідно зі Статутом Міжгірської районної лікарні, затвердженим 01.10.2013, головний лікар ОСОБА_1 обіймав одну з керівних посад рівня заступника директора лікарні, призначення на яку та звільнення з якої здійснювалося державним органом. Тож звільнення позивача з цієї посади допускалося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ст. 42, ст. 49-2 ч. 2 КЗпП України). У справі встановлено, що із уведенням з 10.04.2018 нового штатного розпису Міжгірської районної лікарні передбачалося і мало місце скорочення (виключення зі штатного розпису) посади головного лікаря, яка була єдиною такою посадою в лікарні. На період, протягом якого тривала процедура звільнення позивача з посади головного лікаря, інші посади рівня заступника директора лікарні (посади заступників директора з лікувальної роботі та з амбулаторно-поліклінічної роботи) не були вакантними, не скорочувалися, усі ці три посади не були однаковими, ситуація конкуренції щодо залишення працівника на посаді в разі скорочення кількох однакових посад не виникала.

Посилання позивача в заяві на можливість проведення роботодавцем у межах однорідних професій і посад перестановки (перегрупування) працівників і переведення більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, теж не може братися до уваги в спорі, що розглядається.

По-перше, такі дії є правом, а не обов`язком роботодавця, і якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування), про що і сам позивач вказав у заяві. Роботодавець такі перестановку (перегрупування) не ініціював і не проводив.

По-друге, йдеться про посади рівня заступника керівника лікарні, які не скорочувалися і де правила, які діють саме для однорідних професій і посад, не можуть, з огляду на характер відповідних керівних посад, їх відмінності, порядок їх заміщення, вимоги до освітньо-кваліфікаційного рівня осіб, які обіймають посади, тощо, застосовуватися в розумінні перестановки (перегрупування) працівників при скороченні кількох (багатьох) однорідних посад передусім не керівного складу установи.

По-третє, позивач власне не навів у заяві підстав позову та обґрунтування щодо того, переважне право на залишення на якій саме посаді чи роботі він має на увазі, відповідно, не навів обґрунтування щодо порушення такого конкретного права та не формулював позовні вимоги ґрунтуючись на таких конкретних підставах позову. Про переважне право на залишення на роботі на посаді керівника лікарні у справі, що розглядається, йтися не може.

Позивачу була запропонована інша робота і посада в лікарні з урахуванням його кваліфікації, яка ним не була прийнята. Доводи позову про те, що пропонування позивачу посади хірурга не може вважатися виконанням вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо пропозиції вакантних посад у лікарні, безпідставні. Роботодавець при звільненні позивача з роботи з визначених підстав виконав вимоги закону щодо його працевлаштування, чим забезпечив його право залишитися на роботі в лікарні та працювати за фахом. Позивач у цій ситуації скористався своїми трудовими правами на власний розсуд. Підстави для припинення трудових відносин із будь-ким із працівників Міжгірської районної лікарні з посиланням на обставини щодо порушення переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі в контексті звільнення, що відбулося і законність якого є предметом даної справи, відсутні.

За наведених обставин, доводи позову та рішення суду першої інстанції про невиконання роботодавцем вимог закону щодо врахування переважного права позивача на залишення на роботі та його працевлаштування необґрунтовані, рішення суду в цій частині помилкове.

Закон не вимагає від роботодавця звільнити особу, попереджену про наступне вивільнення, точно через два місяці після такого попередження. Звільнення за ініціативою роботодавця не може бути проведене до спливу строку відповідного попередження, а після закінчення цього строку повинно бути проведене в розумний строк. Звільнення працівника не на наступний день після спливу строку попередження, а у певний розумний строк після цього не означає відмову роботодавця від звільнення працівника з попередньо визначених підстав, якщо тільки з його позиції явно не випливає протилежне.

ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення 05.02.2018, тож міг бути звільнений не раніше 05.04.2018. Попередження про наступне вивільнення роботодавець не відкликав, про його скасування позивача не повідомляв. Будучи обізнаним про наступне звільнення, позивач подав 13.04.2018 начальнику Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА заяву про надання відпустки за 2017 рік з 18.04.2018 по 27.04.2018 (а.с. 163 т. 1).

Наказом по Сектору охорони здоров`я Міжгірської РДА від 17.04.2018 № 91-к «Про надання частини невикористаної відпустки та звільнення ОСОБА_1 » позивачу була надана частина невикористаної щорічної додаткової відпустки за період роботи з 17.02.2016 по 16.02.2017 та з 17.02.2017 по 16.02.2018 тривалістю 9 календарних днів терміном з 18.04.2018 по 26.04.2018 (п. 1); пунктом 2 наказу ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря Міжгірської районної лікарні у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників лікарні (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України); встановлено днем звільнення ОСОБА_1 26.04.2018 (п. 3); наказано відповідним підрозділам провести з ОСОБА_1 повний розрахунок, видати йому документи та повідомити районний центр зайнятості про звільнення працівника (а.с. 16 т. 1).

Наказ від 17.04.2018 № 91-к про надання відпустки ОСОБА_1 за його заявою був виданий, як зазначено в ньому, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці лікарні та скороченням чисельності працівників, скороченням посади головного лікаря, яку обіймає ОСОБА_1 , згідно з наказом від 31.01.2018 № 16-о, внаслідок чого ОСОБА_1 підлягає звільненню на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України.

Листком непрацездатності серії АДМ № 645869, виданим 16.04.2018, підтверджується, що з 16.04.2018 по 18.04.2018 ОСОБА_1 хворів, до роботи мав стати 19.04.2018 (а.с. 164 т. 1).

Зважаючи на тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 в зазначений період, був виданий наказ від 18.04.2018 № 92-к «Про внесення змін до наказу від 17.04.2018 року № 91-к», відповідно до якого період відпустки був визначений з 19.04.2018 по 27.04.2018, а днем звільнення позивача з роботи встановлено останній день відпустки - 27.04.2018 (а.с. 17 т. 1).

Як випливає з указаних документів та інших матеріалів справи, роботодавець не змінював своєї позиції щодо звільнення працівника і надав йому невикористану відпустку саме маючи на меті подальше звільнення та прийняв рішення одночасно про відпустку і звільнення. Працівника було звільнено в останній день відпустки і не в період його тимчасової непрацездатності, дата звільнення була відтермінована з огляду на необхідність дотримання права працівника на відпустку та зважаючи на його тимчасову непрацездатність. Датою звільнення правильно було визначено останній день відпустки, як це передбачено ст. 3 ч. 1 Закону України «Про відпустки». Відтак, вимоги ст. 40 ч. 3 КЗпП України щодо недопустимості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці були дотримані. Заперечення позивача з цього приводу та рішення суду першої інстанції в цій частині не ґрунтуються на законі та суперечать обставинам справи.

У справі встановлено, що новий штатний розпис лікарні, де посада головного лікаря вже була відсутня, набрав чинності до дня звільнення позивача з роботи, як до цього дня були затверджені та зареєстровані відповідні зміни до Статуту лікарні. Тобто, правові підстави для перебування ОСОБА_1 на посаді головного лікаря лікарні перестали існувати до моменту його звільнення і саме це є істотним. Міркування сторони позивача про те, що на час видачі наказів про відпустки та звільнення Статут лікарні в новій редакції ще не був зареєстрований і тому звільнення незаконне наведеного не спростовують. На день видачі наказів набрав чинності новий штатний розпис, була затверджена нова редакція Статуту лікарні, а до дня звільнення ця нова редакція була зареєстрована. Надання відпустки позивачу з наступним звільненням провадилося роботодавцем з урахуванням процесу зміни Статуту та штатного розпису лікарні, де певна несинхронність подій не вплинула на підстави для звільнення позивача з роботи.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України; у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи; в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ст. 47 ч.ч. 1, 2 КЗпП України). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ст. 116 ч. 1 КЗпП України).

При листі від 18.04.2018 № 120/01-15 Сектор охорони здоров`я Міжгірської РДА надіслав цього ж дня рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення примірники наказів від 17.04.2018 № 91-к і від 18.04.2018 № 92-к ОСОБА_1 на його домашню адресу ( АДРЕСА_1 ), які, втім, повернулися відправнику з відміткою органу зв`язку «адресат відсутній» (а.с. 160-161 т. 1).

Останній день відпустки і день звільнення (27.04.2018) припав на п`ятницю. У понеділок 30.04.2018 комісія у складі директора лікарні ОСОБА_5 , ст. інспектора з кадрів ОСОБА_6 та юрисконсульта ОСОБА_7 ознайомила в лікарні ОСОБА_1 з наказами від 17.04.2018 № 91-к і від 18.04.2018 № 92-к, останній їх прочитав, але від підписання відмовився, що стверджується актом комісії від 30.04.2018 (а.с. 162 т. 1).

З наведеного випливає, що роботодавець вжив заходів для своєчасного повідомлення працівника про накази, якими тому було надано відпустку за його заявою, з наступним звільненням, та для доведення до відома працівника наказів по його виході на роботу після відпустки. Позивач мав можливість отримати копії наказів в усякому разі 30.04.2018 і не мав перешкод для цього, неотримання (несвоєчасне отримання) ним документів не може за вказаних обставин ставитися у вину роботодавцю.

У день звільнення позивач не працював, даних про пред`явлення ним роботодавцю вимоги про розрахунок у період з 30.04.2018 по 04.05.2018 у справі немає, повний розрахунок із працівником був проведений шляхом зарахування коштів на його рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» 04.05.2018 (а.с. 232 т. 1). У справі відсутні дані про письмове повідомлення роботодавцем працівника про нараховані суми, належні тому при звільненні, перед виплатою цих сум, і в цьому сенсі твердження позивача про недотримання вимог ст. 116 ч. 1 КЗпП України правильне. Водночас, розрахунок проведений фактично, кошти виплачені по суті одразу після звільнення працівника (враховуючи вихідні та святкові дні), спору з приводу виплачених сум наразі немає, вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач не ставив, а наведене порушення не впливає на предмет позову і суть спору, не має значення в контексті вирішення питання щодо поновлення позивача на роботі.

На підставі викладеного апеляційний суд констатує, що з тих підстав і щодо того предмету, як позов був пред`явлений, він не був доведений. Передбачені законом підстави для визнання незаконними та скасування відповідних наказів, попередження про наступне вивільнення, для поновлення позивача на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні, яку він обіймав як посаду рівня заступника керівника лікарні, і, відповідно, для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди під час апеляційного розгляду справи не встановлені.

Відтак, з урахуванням положень ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, згідно з нормами ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу органу управління у сфері охорони здоров`я слід задовольнити, рішення суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог позову скасувати, у задоволенні відповідних вимог відмовити, а скаргу позивача відповідно до ст. 375 ЦПК України залишити без задоволення, рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог позову - залишити без змін.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області задовольнити, рішення Міжгірського районного суду від 24 вересня 2018 року щодо часткового задоволення вимог позову ОСОБА_1 до Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, яким ухвалено:

визнати протиправним і скасувати п. 2 наказу по Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації від 17.04.2018 № 91-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності за ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні;

оплатити Сектором охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2018 по 24.09.2018 включно в сумі 44613,00 грн і

стягнути з Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 9350,00 грн,

скасувати, у задоволенні цих вимог позову ОСОБА_1 до Сектору охорони здоров`я Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області та Міжгірської районної лікарні про скасування наказів, попередження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Міжгірського районного суду від 24 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні вимог позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 27 травня 2019 року.

Судді