Дата документу 02.05.2019 Справа № 333/1098/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1098/18 Головуючий у 1 інстанції Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1816/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири.

В обґрунтування позову зазначав, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі в період з 19.11.2005 року по 23.11.2017 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.09.2011 року на сумісні кошти придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За згодою позивача, питаннями оформлення необхідних документів для придбання зазначеної квартири займалась відповідач, у зв`язку з чим на її ім`я було оформлено право власності на спірне житло. Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_2 у добровільному порядку розподілити спірну квартиру не бажає, чим порушує права ОСОБА_1 на користування та розпорядження на власний розсуд своєю часткою квартири, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав

Просив суд визнати, що квартира за адресою АДРЕСА_2 є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищевказану спірну квартиру між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , припинивши право власності в цілому на спірну квартиру за ОСОБА_2 Визнати право сумісної власності на Ѕ частку спірної квартири за ОСОБА_1 та визнати право сумісної власності на іншу Ѕ частку спірної квартири за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, припинено право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Поділено спільне майно подружжя - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 15/100 частки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 85/100 частки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 214,17 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати частково та прийняти нову постанову, якою визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь 704,80 грн. судового збору. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду про використання особистих грошових коштів відповідачем для придбання спірної квартири будується на припущеннях та необґрунтованих доводах позивача та ї представника, які прямо зацікавлені в позитивному для них вирішення спору. Спірна квартира ними у період шлюбу за сумісні кошти і тому є спільною сумісною власністю подружжя. Тому підстави для збільшення чи зменшення частки у нашому спільному сумісному майні відсутні.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_9 . надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_3 укладено ОСОБА_2 в день відчуження останньою за 179 325 грн. квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яка, належала відповідачу на праві особистої приватної власності.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.11.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року у шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2009 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

За змістом нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_1 від 06.05.2009 року, останній повідомляє, що купівля ОСОБА_2 вказаної вище квартири, за ціну та на умовах йому ( ОСОБА_1 ) відомих, відбувається за власні кошти ОСОБА_2 . крім того, вказаною заявою ОСОБА_1 заявляє, що правочин відповідає інтересам сім`ї та погоджується з тим, що умови договору купівлі-продажу визначались ОСОБА_2 самостійно.

23.09.2011 р. між ОСОБА_2 ( Продавець) та ОСОБА_8 ( Покупець ) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого (п.п. 1.1., 2.1. договору) Продавець передала у власність Покупця однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , житловою площею 15,0 кв.м., загальною площею 29,63 кв.м., а Покупець зобов`язався прийняти цю квартиру і сплатити за неї грошову суму в розмірі 179 325 грн.

23.09.2011 року ОСОБА_2 за 256 000 грн. придбала у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 9373.

Право власності ОСОБА_2 на зазначену вище квартиру підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 27.09.2011 року № 31440984 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2018 року №112101693.

За положеннями статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За приписами ч.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За приписами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_3 укладено ОСОБА_2 в день відчуження останньою за 179 325 грн. квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яка, належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума особистих грошових коштів в розмірі 179 325 грн. була внесена ОСОБА_2 в суму 256 000 грн., тобто в рахунок вартості придбаної за договором купівлі-продажу від 23.09.2011 р. квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума спільних коштів подружжя, внесених на придбання спірної квартири становила 76 675 грн. (76 675 грн. = 256 000 грн. (вартість квартири АДРЕСА_3 ) - 179 325 грн. (вартість проданою ОСОБА_2 . квартири за адресою: АДРЕСА_4 ).

Таким чином, є вірним та обґрунтованим висновок суду про те, що частка позивача у придбанні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 СК України, складає 38 337 грн. (38 337 грн. = 76 675 грн. : 2).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ОСОБА_2 витратила особисті кошти в сумі 179 325 грн. на придбання спірної квартири є недоведеними та помилковими, оскільки ці кошти не були використанні при придбанні спірної квартири. Те, що договори купівлі-продажу були укладені в один день не є підставою для такого висновку, оскільки ґрунтується на припущеннях.

Вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів, оскільки скаржником не надано до суду апеляційної інстанції доказів джерел набуття коштів подружжям в сумі 256 000 грн. з наданих позивачем до суду першої інстанції довідок про доходи вбачається, що доходи позивача за рік є значно меншими від вартості спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачкою не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти відповідачки були витрачені на придбання спірної квартири, безпідставні та спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами, оскільки ОСОБА_2 належними й допустимими доказами спростувала презумпцію рівності часток подружжя, довівши, що квартира придбана частково за її особисті кошти.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира придбана в тому числі за особисті кошти, які отримані ОСОБА_2 від продажу власного нерухомого майна, що підтверджується матеріалами справи, тобто в день придбання оспорюваної нерухомості, за умовами якого відповідачка відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру на суму розмірі 179325 гривень, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни часток у спірній квартирі.

Такого самого висновку, щодо того, що два правочини укладені в один день підтверджують ту обставину, що кошти від продажу однієї квартири були витрачені на кошти для придбання іншої спірної квартири, дійшов і Верховний суд у своїй постанові від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, провадження № 61-20св19.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для зміни частко сторін у спірній квартирі.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: