Дата документу 28.05.2019 Справа № 319/1585/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1971/19 Головуючий у 1-й інстанції: Валігурський Г.Ю.
Є.У.№ 319/1585/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «40 Років-Агро» про зобов`язання до нарахувати надбавку та нарахувати компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 березня 2019 року та на додаткове рішення від 04 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що з серпня 1979 року по липень 2015 року працював водієм у радгоспі «40 років Жовтня», який в подальшому був реорганізований у ТОВ Агрофірма «40 років Жовтня», а потім у ТОВ «40 Років-Агро». З липня 1981 року йому присвоєно кваліфікацію водія автомобіля П класу, внаслідок чого роботодавець щомісячно виплачував 10% надбавки до тарифної ставки. Посилаючись на те, що з вересня 2008 року відповідач припинив виплату надбавки за класність, просив суд на підставі ст. ст.14, 15, 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 96 КЗпП України зобов`язати останнього здійснити донарахування відповідної надбавки за період з вересня 2008 року по вересень 2015 року на суму 12 909,93 грн. з компенсацією за невчасно виплачену зарплату у сумі 18 526,96 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 березня 2019 року у задоволені позову відмовлено. Додатковим рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 04.04.2019 року заяву ТОВ «40 Років-Агро» про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «40 Років-Агро» 3 500 грн. витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував той факт, що відповідач порушив норми трудового законодавства, не повідомив працівників підприємства про зміну істотних умов праці та порушив порядок ведення трудових книжок.

Відзив на апеляційну скаргу у відповідності до ст. 360 ЦПК України, відповідач ТОВ «40 Років-Агро» до суду апеляційної інстанції не надав, однак це не заважає розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що чинними нормативно - правовими актами України не передбачено норми щодо збереження класності водіям, присвоєної роботодавцем на попередньому місці роботи. Із записів трудової книжки, наказів про прийняття на роботу, особових карток позивача не вбачається, що його приймали на роботу на підприємство відповідача водієм саме ІІ класу, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем тих обставин, що у період з 01.09.2008 року по вересень 2015 року, працюючи на підприємстві відповідача йому було присвоєно кваліфікацію водія ІІ класу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 20.08.1979 року працював у радгоспі «40 років Жовтня» водієм, 17.07.1981 йому присвоєно кваліфікацію водія ІІ класу.

24 березня 1997 року у зв`язку із ліквідацію радгоспу «40 років Жовтня» позивача прийнято в члени КСП «40 років Жовтня» водієм, звідки 24.03.2000 його виключено у зв`язку з реорганізацією КСП в ТОВ АФ «40 років Жовтня» та переведено водієм в ТОВ АФ «40 років Жовтня» (записи №№19-21).

Згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма «40 років Жовтня» №3 від 09.03.2017 прийнято рішення змінити назву господарства з ТОВ «Агрофірма «40 років Жовтня» на ТОВ «40 Років-Агро» (а.с. 55).

З копії нової редакції Статуту відповідача, затвердженого рішенням загальних зборів №3 від 09.03.2017, зареєстрованого розпорядженням голови Куйбишевської районної державної адміністрації від 07.03.2000 №98, слідує, що ТОВ «40 Років-Агро» створене шляхом реорганізації КСП «40 років Жовтня» у формі перетворення в товариство з обмеженою відповідальністю і є правонаступником усіх його прав та обов`язків. З вказаного Статуту не вбачається, що КСП «40 років Жовтня» та ТОВ «40 Років-Агро» є правонаступником радгоспу «40 років Жовтня» (а.с. 57-65).

У Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 22.10.2018 також відсутня інформація про наявність юридичних осіб, правонаступником яких є ТОВ «40 Років-Агро».

Отже суд першої інстанції вірно визначив, що відповідач у справі не є правонаступником Радгоспу «40 років Жовтня», а є правонаступником КСП «40 років Жовтня», яке в свою чергу також не є правонаступником вказаного радгоспу.

Крім того, із трудової книжки вбачається, що позивач у період з 24.03.1997 по 29.07.2015 працював водієм не безперервно. Так, позивач працюючу у відповідача звільнявся 07.11.2006, 23.11.2009, 25.11.2010, 28.11.2012 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, 19.12.2014, 29.07.2015 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажання, після чого приймався на роботу водієм 04.05.2007, 14.04.2010, 19.04.2011, 01.04.2013, 04.07.2015, 09.09.2015 відповідно (записи 22, 25, 26, 29, 30, 33, 34, 37-41).

Остаточно позивач звільнився з роботи водія 29.07.2015 на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (запис №42).

Таким чином позивач працював у на підприємстві відповідача протягом декількох окремих періодів, а саме з 24.03.1997 до 07.11.2006, з 04.05.2007 до 23.11.2009, з 14.04.2010 до 25.11.2010, з 19.04.2011 до 28.11.2012, з 01.04.2013 до 19.12.2014, а також з 04.07.2015 до 29.07.2015 та з 09.09.2015 до 28.09.2015.

Вказані обставини також підтверджуються наказами відповідача від 07.11.2006 № 142-К, від 04.05.2007 № 04057-040, від 23.11.2009 № 231109-601, від 15.04.2010 № 150410-126, від 25.11.2010 № 25010-443, від 21.04.2011 № 210411-146, від 28.11.2012 №281112-364, від 01.04.2013 № 010413-105, від 19.12.2014 № 191214-440, від 03.07.2015 № 030715-296 та від 29.07.2015 № 290715-331.

При прийомі на роботу за строковими трудовими договорами класність позивачеві на встановлювалася.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування, роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи, професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи, працівники.

Згідно ст. 14 Закону, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Частиною 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Частиною 4 ст. 97 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Надбавка за класність є складовою фонду оплати праці (пп. 2.2.1 Iнструкції зі статистики заробітної плати розробленої відповідно до Законів України «Про державну статистику» (261412) та «Про оплату праці» (108/95-ВР) з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (СНР 93).

Додатком №3 Генеральної Угоди від 15.04.2008 між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об`єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб`єднаннями на 2008-2009 роки встановлено надбавку за класність водіям легкових і вантажних автомобілів, автобусів - водіям 2-го класу - 10 відсотків встановленої тарифної ставки за відпрацьований водієм час.

Згідно загальних положень вказаної Генеральної Угоди, положення Угоди діють безпосередньо на всіх підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, є обов`язковими для застосування під час укладання угод іншого рівня

та колективних договорів як мінімальні гарантії.

Аналогічну надбавку передбачено й Додатком №3 Генеральної Угоди від 09.11.2010 про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки.

Отже, Генеральними Угодами від 15.04.2008 та від 09.11.2010 дійсно було передбачена виплата водіям ІІ класу надбавки у розмірі 10 відсотків встановленої тарифної ставки за відпрацьований водієм час.

Як визначено в загальних положеннях вказаних Угод, вони набирають чинності з дня підписання і діють до укладання нової Угоди або до перегляду вказаних.

Вказані Угоди втратили чинність на підставі Генеральної угоди від 23.08.2016.

У п. 10 Загальних положень Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Мінпраці від 29.12.2004 р. № 336, зазначено, що присвоєння та підвищення кваліфікаційних категорій працівникам здійснюють комісії з проведення кваліфікаційної атестації.

При цьому, у пунктах 8.7.3., 8.7.4. 8.7.3. Методичних рекомендацій з питань безпеки автомобільних перевезень, затверджених наказом Державного департаменту автомобільного транспорту 19.09.2003 №111, визначено, що присвоєння водіям I та II класів здійснюється кваліфікаційними комісіями підприємства, до складу яких включається також працівник служби безпеки руху.

Рішення кваліфікаційної комісії затверджується наказом керівника підприємства (перевізника).

У листі Міністерства соціальної політики України від 30.12.2015 №781/13/116-15 роз`яснено, що присвоєння водіям I та II класів здійснюється відповідно до кваліфікаційної характеристики професії водія автотранспортних засобів за категоріями «B», «C1», «D1», «D», «BE», «C1E», «CE», «D1E», «DE», затвердженої наказом Мінінфраструктури від 06.07.2012 р. N 374, яка міститься у Випуску 69 «Автомобільний транспорт» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (наказ Міністерства транспорту та зв`язку України від 14.02.2006 р. N 136).

Приміткою до зазначеної кваліфікаційної характеристики передбачено, що у процесі роботи суб`єкт господарювання може присвоїти водію кваліфікацію I чи ІI класу. Для присвоєння II класу у посвідченні водія має бути дозвіл на керування транспортними засобами категорій «B», «BE», «C», «CE» або «DE» («D»), а також безперервний стаж роботи водієм III класу в цього суб`єкта господарювання не менше трьох років. Для присвоєння I класу має бути дозвіл на керування транспортними засобами категорії «B», «BE», «C», «CE», «D», «DE», а також безперервний стаж роботи водієм II класу в цього суб`єкта господарювання не менше двох років.

Крім того, як слідує з роз`яснень наведених у листі Міністерства соціальної політики України від 07.09.2012 №197/10/137-12 присвоєння водіям I та II класів має здійснюватись поступово та оформлюватись наказом по підприємству із встановленням доплати за класність.

Класність водіям присвоюється кваліфікаційною комісією на підприємстві під час кваліфікаційної атестації.

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 р. N 58 (із змінами), у графі 3 «Відомості про роботу» трудової книжки зазначається конкретне найменування цеху, відділу, підрозділу, дільниці, виробництва, до якого прийнято працівника, а також робота, професія або посада і присвоєний розряд.

Враховуючи вищезазначене, у трудових книжках працівників запис про назву професії виконується із зазначенням кваліфікаційної категорії, розряду, класу, наприклад, «Водій автотранспортних засобів I класу», оскільки I та II класи водіїв є рівнем кваліфікації працівника.

З архівної довідки №3 від 09.01.2019 року слідує, що в наказах директора ТОВ «40 років Жовтня» за 2007-2015 року відсутній запис про присвоєння ОСОБА_1 кваліфікації водій ІІ класу (а.с.66).

Інших доказів присвоєння відповідачем позивачу кваліфікації водія ІІ класу до матеріалів справи не надано, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 є обґрунтоване та таке, що ухвалене з дотриманням норм чинного законодавства.

Стосовно додаткового рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 04.04.2019 року, колегія суддів зазначає, що оскільки під час ухвалення рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «40 Років-Агро» про зобов`язання до нарахувати надбавку та нарахувати компенсацію за невчасно виплачену заробітну платуне було вирішено питання про розподіл судових витрат, Куйбишевський районний суд Запорізької області 04 квітня 2019 року у відповідності до норм ст.ст. 137,141, 270 ЦПК України ухвалив додаткове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 березня 2019 року та додаткове рішення від 04.04.2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: