Номер провадження: 22-ц/813/1104/19
Номер справи місцевого суду: 496/1561/16-ц
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року у складі судді Бурана В.М.

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, звернення стягнення на житловий будинок, посилаючись на те, що у 2008 році ОСОБА_3 взяв у неї в борг 85 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 1 340 960 грн.

Вказані кошти були необхідні відповідачу для будівництва житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_3.

Для будівництва житлового будинку ОСОБА_3 було витрачено грошові кошти у сумі 170 000 доларів США.

Із позичених коштів позивачці відповідачем було повернуто 25 000 доларів США.

Оскільки між сторонами існували відносини довіри, то і розписка була складена відповідачем лише 15 січня 2015 року з урахуванням повернутих коштів у сумі 25 000 доларів США.

Сторони обумовили, що решта позичених коштів буде повернута після продажу зведеного відповідачем будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

Позивачка дізналася про те, що відповідач не має наміру продавати вказаний будинок та земельну ділянку, а отже і повертати їй позичені кошти.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з вимогою повернути кошти у сумі 60 000 доларів США, проте останній їх так і повернув.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача заборгованість за розпискою у сумі 1 520 400 гривен та з метою повернення цих коштів звернути стягнення на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,050 га, на якій він розташований, що належать відповідачу на праві власності.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою у сумі 1 520 400 гривен, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на час подачі позовної заяви до суду було еквівалентно 60 000 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року в частині вимог про стягнення боргу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволений. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 1520400,00 грн., що еквівалентно сумі грошових коштів у розмірі 60000 доларів США, за офіційним курсом НБУ на момент подачі позовної заяви.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним за умови недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки, які містяться у рішенні суду не відповідають обставинам справи, при винесені рішення судом застосовані норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до правовідносин між позивачем та відповідачем.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що основними підставами для відмови у задоволені позовних вимог у повному обсязі є неможливість встановити точну суму грошей, яка підлягає переданню позивачу та передчасність вимоги про надання коштів, зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлевої О.С. - головуючого судді, суддів - Журавльова О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.08.2015 року в м. Одесі, ОСОБА_3 була написана розписка, про отримання ним грошових коштів у розмірі 85 000 доларів США на будівництво будинку, факт повернення 25 000 доларів США та підтвердження обов'язку повернути 50 % від коштів, отриманих від продажу будинку та земельної ділянки за умови погодження в майбутньому суттєвих умов купівлі-продажу з ОСОБА_2 Вартість будівництва будинку відповідач самостійно оцінив у 170 000 доларів США та зобов'язався повернути ОСОБА_2 50 % від вартості будинку за вирахуванням фактично повернених коштів у сумі 25 000 доларів США після продажу будинку. (а.с. 7).

Відповідач продаж будинку не здійснив, з позивачкою не розрахувався.

ОСОБА_3 згідно до свідоцтва про право власності № 2025 від 15.09.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20306050, належить житловий будинок загальною площею 192,80 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3. (а.с. 17, 21).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого у матеріалах справи міститься розписка, а тому відповідач зобов'язаний на підставі статей 1046, 1047 ЦК України повернути позивачці отримані у борг кошти.

Однак з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується за таких підстав.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У справі, яка переглядається, зі змісту розписки вбачається, що правочин між сторонами укладено у 2007 році, витрати на будівництво будинку визначено у розмірі 170 000 доларів США, відповідач отримав від позивачки 85 000 доларів США на будівництво будинку, відповідач повернув позивачці 25 000 доларів США, які залишилися після будівництва будинку, а також підтверджено обов'язок відповідача повернути позивачці 50 % від коштів, отриманих від продажу будинку.

Отже, розписка свідчить про те, що відповідач зобов'язався повернути позивачці 50% від коштів, отриманих від реалізації побудованого за спільні кошти сторін будинку.

На час розгляду справи будинок не продано.

Таким чином, вказані докази у сукупності дають підстави дійти висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існувала домовленість щодо отримання ОСОБА_2 50 % від коштів, отриманих від продажу будинку, а тому, колегія суддів, дійшла висновку про те, що вказані дії щодо написання розписки не можуть свідчити про справжню природу існування позики, передбаченого ст. 1049 ЦК України.

При розгляді справи, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов передчасного висновку про стягнення боргу за договором позики до настання події, з якою сторони пов'язали зобов'язання відповідача повернути кошти, а саме - до продажу будинку.

В своєму рішенні, судом першої інстанції, зазначено, що рішенням Біляївського районного суду від 23 серпня 2017 року, по цивільній справи за позовом ОСОБА_3 про тлумачення змісту правочину було відмовлено.

Однак, суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що це рішення винесено на підставі скасованих Постановою Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 2 листопада 2016 року та рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року.

Також судом першої інстанції був проігнорований правовий висновок, який викладено в постанові Верховного Суду України, яким задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 (а.с. 256 т. 1).

Виходячи з встановлених по справі вищевказаних обставин, колегія суддів вважає, що розписка, яка надана ОСОБА_3, за своєю природою не відповідає договору позики, а тому колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_3 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подання апеляційних скарг у розмірі 7579 гривен, 10335 гривен (а.с. 72 т. 1, 38 т. 3), касаційної скарги 8957 гривен (а.с. 139 т. 1), а всього 26871 гривен.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 червня 2018 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Київським РВУМ ВС України в Одеській області 25.07.1996 року, місце реєстрації АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_4, виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 21.02.1996 року, місце реєстрації АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3) судові витрати у розмірі 26871 (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят одна) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 травня 2019 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець