ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/8534/17 Головуючий суддя І інстанції Матвієвська Г. В.
Провадження № 22-ц/818/1432/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційні скарги Державної казначейської служби України та Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Матвієвської Г.В., по справі за позовом ОСОБА_4 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі міста Харкова та Державної казначейської служби України, треті особи : Старший державний виконавець Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Харківській області ОСОБА_5 та Заступник начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області ОСОБА_6 про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди,

в с т а н о в и в:

29 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, як правонаступника Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області, - про відшкодування шкоди, спричиненої йому внаслідок незаконних дій та бездіяльності державним виконавцем відділу ОСОБА_5 за відсутності належного контролю за діяльністю державного виконавця з боку керівника відділу - начальника Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_6.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2017 року об 1-й годині 36 хвилин позивача ОСОБА_4, який на належному йому автомобілі Chevrolet Lacetti, 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 прямував на відпочинок до Азовського моря разом із своєю сім'єю, - було зупинено працівниками поліції. Підставою для зупинки автомобілю, за повідомленням поліцейського, було знаходження вказаного автомобіля в розшуку, який оголошено державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ГУТУЮ у Харківській області ОСОБА_5 ще у лютому 2014 року в межах виконавчого провадження № 40567950, про що ОСОБА_4 на той час не знав, і дізнався лише 30.07.2017. Вказав, що виконавче провадження № 40567950, в межах якого було накладено арешт на його автомобіль, було закінчено постановою державного виконавця від 21.04.2016 у зв'язку зі сплатою боргу у повному обсязі згідно з повідомленням КП «ХТМ», однак всупереч ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» після закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, державним виконавцем ОСОБА_5 не було знято, у постанові про закриття виконавчого провадження про зняття арешту не зазначено .

Вказане порушення норми ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», а також бездіяльність державного виконавця ОСОБА_5 та його керівника ОСОБА_6 було встановлено та визнано неправомірними ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.11.2017 року по справі № 644/4849/17 за відповідною скаргою ОСОБА_4

Крім того, державний виконавець не направив боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого всі інші процесуальні рішення державного виконавця про арешт та розшук майна боржника від 24.02.2014 року були нелегітимними і були скасовані постановою від 01.08.2017 року начальника Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Здоровко О.І. за наслідками перевірки виконавчого провадження.

Затримання транспортного засобу на підставі незаконних постанов державного виконавця призвело до порушення права власності позивача та завдання йому майнової і моральної шкоди. Внаслідок протиправних дій та бездіяльності державного виконавця та його начальника позивач зазнав тривалих моральних страждань, які виражені у зміні звичного ритму життя, він змушений був на протязі 4-х місяців витрачати час та моральні сили на захист своїх прав, щоб повернути свій автомобіль. Позивач після безпідставного вилучення автомобіля був змушений з родиною та малолітньою дитиною вночі під дощем йти пішки декілька кілометрів до населеного пункту, м. Новомосковськ, декілька годин на вулиці чекати першого автобусу у напрямку м. Харкова, що безспірно порушило його звичний ритм життя, змусило витрачати додатковий час і зусилля, щоб повернутися додому, він перебував у стресовому стані та хвилювався за стан жінок - дружини, тещі та малолітньої дитини.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, яка полягала у витратах на оплату послуг евакуатора та вартості зберігання на спеціальному майданчику у розмірі 1080 грн. та моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

Представник позивача - адвокат Новаков А.І. в судовому засіданні не підтримав вимогу про стягнення матеріальної шкоди та просив суд стягнути у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 150 000 грн.

Представник відповідача - Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення з мотивів недоведеності розміру шкоди, проте визнав факт порушення прав позивача.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України проти позову заперечував з мотивів відсутності розрахунку розміру шкоди, заявленої до стягнення. Додатково зазначив, що рішенням Апеляційного суду Харківської області лише встановлено факт неправомірних дій ОСОБА_6 Вважає відповідальною особою за таку шкоду є Державна Виконавча Служба, а не Державне казначейство, з якого позивач просить стягнути шкоду.

Представник відповідача - Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Харкова в судове засідання не з'явився, відзиву на позовну заяву не надав, хоча й був повідомлений судом про дату, час та місце слухання справи належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Любич В.О. заперечувала проти позовних вимог у наданих нею письмових поясненнях, в яких зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому шкоди та розміру відшкодування та факту вилучення автомобіля у позивача.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог за недоведеності наведених на їх обґрунтування. Заперечив проти рішень судів, якими визнано протиправною його бездіяльність. Наполягав на тому, що він не винен, оскільки він не міг контролювати 20 підлеглих державних виконавців. Крім того, вважав позов таким, що не підлягає задоволенню з мотивів ненадання позивачем акту огляду автомобіля позивача працівниками поліції, договору органу поліції з суб'єктом господарювання - утримувачем майданчику для утримання затриманих поліцією арештованих автомобілів та відсутності розрахунку розміру шкоди, заявленої позивачем до стягнення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 ( п'ятдесят тисяч) грн., шляхом безспірного списання цих сум з відповідного казначейського рахунку. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь Державного бюджету України судовий збір 704 грн.80 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом порушено норми процесуального права, не доведено обставини, що мають значення для справи.

Вказала, що суд також неправомірно стягнув з казначейства України судовий збір, так як жодних інтересів позивача органи Казначейства не порушували.

Кошти, які передбачені Законом України «Про державний бюджет України» за КПКВ 3504030 повинні спрямовуватись тільки на відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, а не для відшкодування судового збору.

Суд першої інстанції помилково послався на норму закону, яка втратила чинність, ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження».

В апеляційній скарзі Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Є таким що порушує норми матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення, не доведено обставини, що мають значення для справи.

Вказав, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або інших втрат немайнового характеру, необхідність обов'язкового грошового відшкодування цієї моральної шкоди, розмір такого відшкодування, оскільки ті обставини, про які зазначив позивач, не мають жодного підтвердження.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області слід задовольнити частково.

Згідно з частинами 1,2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

У статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір визначеної ним моральної шкоди в 150 000 грн. є явно завищеним та недостатньо обґрунтованим, у зв'язку з чим вважав за необхідне позовні вимоги задовольнити частково із стягненням з Державної казначейської служби України на його користь моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 вказаного Закону визначені засади виконавчого провадження, зокрема, передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно із ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Згідно із ст. 19 Закону № 1404-VIII боржник зобов'язаний 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 36 Закону № 1404-VIII у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання поліцією. Тимчасове затримання та зберігання поліцією на спеціальних майданчиках чи стоянці виявленого за результатами розшуку транспортного засобу боржника здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку. Витрати, пов'язані з розшуком майна боржника та його зберіганням стягуються з боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд першої інстанції встановив наступні обставини.

«30» липня 2017 року о 1 годині 36 хвилин ОСОБА_4, який прямував на відпочинок до Азовського моря разом із своєю сім'єю, було зупинено працівниками поліції під час керування належним йому автомобілем Chevrolet Lacetti, 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1.

Підставою для зупинки було знаходження вказаного автомобіля в розшуку, який було оголошено державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ГУТУЮ у Харківській області ОСОБА_5 у лютому 2014 року в межах виконавчого провадження № 40567950, про що ОСОБА_4 на той день було не відомо.

Підстави та факт затримання 30.07.2017 року автомобіля, належного позивачу, підтверджується відповідним поліцейським орієнтуванням із зазначенням в орієнтуванні: державного номерного знаку та марки автомобіля - Chevrolet Lacetti, 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1; дати та часу затримання автомобіля працівниками поліції на посту «Новомосковський» - 30.07.2017 року о 1:36:22 год.; органу та посадової особи, яка прийняла рішення - Орджонікідзевський ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_5; результату затримання автомобіля - поміщення автомобіля на штраф майданчик, а також актом приймання-передачі № 245 від 30.07.2017 року згідно якого старший сержант поліції ОСОБА_10 у присутності водія ОСОБА_4 о 2:00 год. вилучив автомобіль - Chevrolet Lacetti, 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 за допомогою евакуатора та здав ФОП ОСОБА_11 на зберігання на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.11.2017 року по іншій справі № 644/4849/17 скаргу ОСОБА_4 було задоволено частково, визнано неправомірними дії державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_5, вчинених у виконавчому провадженні № 40567950, які полягають у ненаправлені ОСОБА_4 у визначеному законом порядку рекомендованим листом копії постанови про відкриття виконавчого провадження; здійсненні примусового виконання виконавчого документу без пересвідчення в отриманні ОСОБА_4 копії постанови про відкриття виконавчого провадження; не надісланні ОСОБА_4 усіх постанов державного виконавця, винесених у виконавчому провадженні; не зняття арешту з майна ОСОБА_4 та скасування усіх заходів примусового виконання рішення, у тому числі і розшуку належного ОСОБА_4 автомобіля Chevrolet Lacetti, 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 в момент закінчення виконавчого провадження; не зазначення у постанові про закінчення виконавчого провадження про зняття арешту з мана ОСОБА_4

Цією ж ухвалою суду було визнано протиправною бездіяльність начальника Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_6, яка полягає у нездійснені належного контролю за законністю здійснення виконавчого провадження № 40567950.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим протиправність дій та бездіяльності посадових осіб відділу ДВС на підставі вказаної ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.11.2017 року по справі №644/4849/17, посилаючись при цьому на ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак при цьому суд першої інстанції всупереч вимог ст.ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду не з'ясував, що зазначена ухвала суду на день розгляду справи по суті вже була скасована.

Так, постановою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2018 року по справі № 644/4849/17 апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - Любич Вікторії Олександрівни було задоволено частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2017 року про визнання неправомірними дій державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_5, вчинених у виконавчому провадженні № 40567950, які полягають у не зняття арешту з майна ОСОБА_4 та скасування усіх заходів примусового виконання рішення, у тому числі і розшуку належного ОСОБА_4 автомобіля Chevrolet Lacetti 2006 р.в., державний номерний знак НОМЕР_2, в момент закінчення виконавчого провадження та не зазначенні у постанові про закінчення виконавчого провадження про зняття арешту з майна ОСОБА_4 - було скасовано і в задоволені цих вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

В іншій частині ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2017 року залишено без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що суб'єктом оскарження не надано доказів виконання ним вимог Закону України «Про виконавче провадження» про направлення боржнику ОСОБА_4 копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом і в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

У зв'язку з цим, постановою начальника Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Здоровко О.І. про перевірку виконавчого провадження від 01.08.2017 року, були скасовані постанова № 40567950 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24.02.2014 року та постанову № 40567950 про розшук майна боржника від 24.02.2014 року, яким було накладено арешт та оголошено в розшук автомобіль та дії державних виконавців під час примусового виконання виконавчого провадження такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, представником ОСОБА_5 - ОСОБА_13 в апеляційній скарзі було підтверджено факт того, що державним виконавцем ОСОБА_5 не направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказана постанова суду апеляційної інстанції має преюдиціальне значення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у ред. від 28.12.2015 p., чинній на дату винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) у зв'язку з тим, що боржником ОСОБА_4 не було сплачено виконавчий збір та не відшкодовано витрати виконавчого провадження, старший державний виконавець Гусєва Н.Г. правомірно не зазначила у постанові про закінчення виконавчого провадження про зняття арешту з майна Боржника.

Таким чином, суд першої інстанції не з'ясував, що внаслідок скасування ухвали суду першої інстанції від 08 листопада 2017 року доводи позову про неправомірність не зняття арешту з його автомобіля на день закінчення виконавчого провадження належними і допустимим доказами не підтверджені. Той факт, що постанова державного виконавця про арешт та розшук була 01.08.2017 року скасована постановою керівника територіального органу державної виконавчої служби цей висновок суду апеляційної інстанції не спростовує, оскільки на відміну від судового рішення, постанова від 01.08.2017 діє лише на майбутнє, і не має ретроспективного значення. Тому на день затримання автомобіля позивача, 30.07.2017, постанова державного виконавця про його розшук та арешт була чинною і тому цивільно-правова відповідальність органу державної виконавчої служби та державного казначейства у даному випадку не наступає, за недоведеністю передбачених у ст.ст. 1167, 1174 ЦК України підстав.

Той факт, що керівник територіального органу державної виконавчої служби не здійснював належного контролю за діями (бездіяльністю) підлеглого державного виконавця, за недоведеності того, що державний виконавець неправомірно не скасував постанову про арешт та розшук автомобіля позивача-боржника, який не сплатив виконавчий збір, - не перебуває у прямому причинному зв'язку із зупиненням та вилученням автомобіля позивача 30.07.2017 на підставі чинної на той день постанови державного виконавця про розшук та арешт цього автомобіля.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції припустився неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦК України та п. 35 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати, понесені Державною казначейською службою України та Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, сплачені кожним з них по 2114,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, - слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити повністю.

Судові витрати, понесені Державною казначейською службою України та Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, сплачені кожним з них по 2114,40 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги, - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.