ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8312/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/610/19

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту судового рішення - 26 лютого 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй кімнату 7 житловою площею 12,6 кв.м з прилеглою лоджією І площею 1,8 кв.м, а ОСОБА_2 . - ізольовану кімнату 6 житловою площею 12,6 кв.м, лоджію ІІ площею 1,8 кв.м, залишивши в загальному користуванні сторін коридор 1 площею 9,0 кв.м, коридор 2 площею 2,9 кв.м, ванну кімнату 3 площею 3,5 кв.м, вбиральню 4 площею 1,2 кв.м, кухню 5 площею 8,6 кв.м, кімнату 8 житловою площею 17,2 кв.м. Позивач також просила стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить кожному по 1/2 частині квартири за зазначеною вище адресою. Квартира має загальну площу 71,2 кв.м, складається з трьох ізольованих кімнат площею 12,6 кв.м, 12,6 кв.м, 17,2 кв.м, передпокою, кухні, двох коридорів, ванної кімнати, вбиральні, 2 лоджій. Добровільно визначити порядок користування квартирою сторони не змогли, у зв`язку із чим і заявлено даний позов.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 лютого 2019 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 Виділено в користування ОСОБА_1 кімнату 6 жилою площею 12,6 кв.м, лоджію ІІ площею 1,8 кв.м, ОСОБА_2 - ізольовану кімнату 7 жилою площею 12,6 кв.м, лоджію І площею 1,8 кв.м. У загальному користуванні залишено коридор 1 площею 9,0 кв.м, коридор 2 площею 2,9 кв.м, ванну кімнату 3 площею 3,5 кв.м, вбиральню 4 площею 1,2 кв.м, кухню площею 8,6 кв.м, кімнату 8 жилою площею 17,2 кв.м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову, стягнувши з позивача судові витрати у сумі 1057,20 грн та 1500 грн вартості проведення огляду квартири. На обґрунтування доводів зазначає, що суд вирішив справу без призначення та проведення експертизи. За змістом наданого ним звіту про проведення технічного обстеження спірної квартир від 08 січня 2019 року визначено, що балкон 1 використовується як аварійний вихід і прохід до нього можливий лише через кімнату 7, тому її необхідно залишити в загальному користуванні. На думку ОСОБА_2 , провести розподіл спірної квартири неможливо і в даному випадку можливий лише розгляд питання щодо можливої компенсації одному із співвласників вартості відповідної частки у спірному майні, або спільного її використання. Заявник зазначає також, що розмір судових витрат на послуги адвоката є завищеним і безпідставним, оскільки судом не був досліджений факт сплати адвокатом податків, а також не враховані понесені відповідачем витрати на проведення технічного обстеження квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що інформація відповідача про використання лоджії 1 як протипожежного та аварійного виходу з квартири не підтверджена належними доказами. Підлога лоджії вкрита плиткою, що визнавав сам відповідач в ході судового розгляду. Вважає рішення суду в частині розподілу судових витрат підтвердженим відповідними доказами щодо їх понесення позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як власник 1/2 частини спірної квартири має право на виділення їй у користування приміщень, що відповідають її частці, та що наявна можливість виділити позивачу у користування кімнату 6 площею 12,6 кв.м, а відповідачу - кімнату 7 площею 12,6 кв.м, якими вони фактично користуються, залишивши інші приміщення квартири в спільному користуванні.

Колегія суддів погоджується із даним висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Здійснення права спільної часткової власності врегульовано статтею 358 ЦК України.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, у зв`язку з чим, змістом вказаних правовідносин між співвласниками квартири є права кожного з них по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном й обов`язок погоджувати свою поведінку, щодо здійснення вказаних правомочностей, з іншими співвласниками.

За положеннями частини 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності (по 1/2 ідеальній частці) квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 45-46).

Спірна квартира АДРЕСА_2 на 6 поверсі багатоквартирного будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 42,4 кв.м (12,6 кв.м, 12,6 кв.м, 17,2 кв.м), кухні, вбиральні, ванної кімнати, двох коридорів, двох лоджій (а.с. 10).

За змістом ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання про здійснення повноважень стосовно розпорядження спільним майном то спір, що виник може бути вирішений судом (ч. 2 ст. 358 ЦК України).

У правовій позиції від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до положень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист прва приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20 (з наступними змінами), квартира яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійним виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. Відокремленість кімнат у квартирі та їх житлова площа свідчать про можливість виділу частки в окреме користування кожному з співвласників. У зазначеній квартирі зареєстровані тільки сторони (співвласники) по справі (а.с. 43).

Суд першої інстанції, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, обґрунтовано виходив із фактичного порядку користування квартирою, що склався між сторонами, та можливості виділення позивачу у користування кімнати 6 площею 12,6 кв.м з лоджією ІІ площею 1,8 кв.м, а відповідачу - кімнати 7 площею 12,6 кв.м з лоджією І площею 1,8 кв.м, залишивши інші приміщення у їх загальному користуванні.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві.

Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У порушення зазначених норм процесуального закону відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів наявності на лоджії І, яка примикає до кімнати 7, протипожежного чи аварійного виходу, та неможливість використання кімнати 7 для проживання. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безґрунтовними.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до наявного у матеріалах даної справи технічного паспорту на спірну квартиру не передбачено протипожежного чи аварійного виходу з лоджії І площею 1,8 кв.м. Відповідачем не надано доказів існування сходів на поверхи від квартири вище або нижче, протипожежної драбини або люку. Як вбачається зі змісту рішення суду, сторони в судовому засіданні визнали, що підлога лоджії вкрита плиткою, а сама вона засклена.

Відповідно суд правильно не взяв до уваги наданий ОСОБА_2 звіт про проведення технічного обстеження квартири від 8 січня 2019 року, складений ОСОБА_3 та затверджений ФОП ОСОБА_4 , оскільки останній суперечить наявним у справі доказам щодо технічних характеристик спірного приміщення. При цьому, апеляційний суд зважає на те, що, здійснюючи технічне обстеження квартири, експерт не обґрунтував, з чого він виходив, визнаючи саме лоджію під літ. І протипожежним чи аварійним виходом. Крім цього, за висновком цього звіту саме прохід через кімнату літ. 7 до суміжної лоджії має бути вільним.

Зважаючи на те, що указану кімнату 7 та лоджію І виділено за рішенням суду саме відповідачу, апеляційним судом не встановлено порушеного права ОСОБА_2 , як про це зазначається у апеляційній скарзі.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про незаконність судового рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат.

Питання про розподіл судових витрат та покладення їх саме на відповідача проведено судом відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначене підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц. Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Зі змісту договору про надання правової допомоги від 02 липня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила адвоката Мошко М.В. представляти її інтереси в судах у справі за позовом про визначення порядку користування жилим приміщенням (а.с. 38). Умовами договору визначений перелік й інших прав представника при розгляді справи в суді. Повноваження адвоката у суді першої інстанції підтверджено також ордером (а.с. 27).

На підтвердження понесених витрат за отримані правові послуги відповідачем були долучені розрахунок вартості правничої допомоги за договором від 2 липня 2018 року, за яким вартість наданих Мошко М.М. юридичних послуг в суді першої інстанції становить 3000 грн, та квитанція до прибуткового касового ордера від 2 листопада 2018 року, відповідно до якої позивач сплатила адвокату на виконання договору про надання правової допомоги 2 листопада 2018 року 3000 грн (а.с. 39, 41, 42).

Матеріали цивільної справи свідчать про те, що, починаючи з 30 жовтня 2018 року, за час розгляду справи у суді першої інстанції, адвокатом подавались заяви та клопотання, Мошко М.М. представляла інтереси позивача у всіх судових засіданнях, які відбувались у суді першої інстанції (а.с. 62, 79, 85, 91).

Отже, відповідні документи на підтвердження витрат на правову допомогу та докази щодо її надання адвокатом в ході розгляду справи у суді першої інстанції наявні в матеріалах справи.

Не можуть бути підставою для відмови у стягненні понесених позивачем витрат на правову допомогу посилання відповідача на обов`язковість надання адвокатом Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції порядок користування житлом не порушує прав та інтересів сторін, не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно та враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

Рішення суду ґрунтується на підтверджених обставинах, що мають значення для справи, постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а отже її слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 травня 2019 року.

Головуючий Судді: