ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» травня 2019 року

м. Харків

справа № 645/2825/16-ц

провадження № 22ц/818/1639/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»,

відповідач - ОСОБА_1 , представники відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Самойленко Н .М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Мартинової О.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №71-03-11, згідно якого позичальнику надано кредит у розмірі 303 800,00 грн. зі строком повернення до 25 листопада 2018 року та сплатою 17 % річних.

Вказав, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір застави №18-09-11, предметом якого є автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - легковий універсал, 2011 року випуску, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , на підставі чого відомості щодо обтяження майна внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Зазначив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 249 029,88 грн. та постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції від 24 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього рішення, проте, станом на дату подання позову рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашено.

Вказав, що станом на 05 травня 2016 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становить 1 146 057,58 грн., що складається з: 109 778,28 грн. - поточна заборгованість за кредитом; 124 395,69 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 5 392,55 грн. - 3% річних, нараховані у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 45 095,98 грн. - інфляційні втрати (кредит); 1 126,08 грн. - поточна заборгованість за процентами; 139 490,77 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 5 604,59 грн. - 3% річних, нараховані у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення процентів; 47 100,60 грн. - інфляційні втрати (проценти); 668 073,04 грн. - пеня згідно пункту 7.1. кредитного договору.

Під час проведення заходів щодо стягнення боргу банк встановив, що позичальник всупереч нормам чинного законодавства та договору застави, не погоджуючи таких дій з позивачем, здійснив продаж предмета застави третій особі, та на даний час предмет застави зареєстрований з державним номером НОМЕР_3 і належить на праві власності ОСОБА_1

Зазначив, що предмет застави перебуває під обтяженням, у зв`язку з чим відповідач не є добросовісним набувачем.

Просив звернути стягнення на користь позивача на предмет застави, а саме, на автомобіль марки «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», тип - легковий універсал, 2011 року випуску, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований в ВВНТПРЕД № 8050, державний номер НОМЕР_4 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 434 650,00 грн. для задоволення кредитних вимог позивача у розмірі 1 146 057,58 грн. за кредитним договором № 71-03-11 від 25 листопада 2011 року, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», який є правонаступником позивача - задоволено; звернуто стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на предмет застави: автомобіль марки «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», тип - легковий універсал, 2011 року випуску, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований в ВВНТПРЕД № 8050, державний номер НОМЕР_4 , та належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 434 650,00 грн. для задоволення кредитних вимог позивача за кредитним договором №71-03-11 від 25 листопада 2011 року; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вона не має жодного відношення до кредитного договору та договору застави, оскільки не укладала ніяких договорів з заставодавцем та набула право власності на автомобіль в результаті придбання його не в ОСОБА_5 , а у Приватного підприємства «Розвиток Авто», який не є стороною договору застави, тому мав право відчужувати такий автомобіль без згоди банку, та на правовідносини, що виникли, не поширюються обмеження, пов`язані з перебуванням автомобіля у заставі; що правочин, на підставі якого вона є власником автомобіля, є чинним, так як позивачем не надано доказів його фіктивності або удаваності; що вона є добросовісним набувачем, оскільки предмет застави придбано нею не у заставодавця, а у іншої особи, тому вона не знала та не могла знати на момент купівлі автомобіля про наявність договору застави.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року звернуто стягнення на предмет застави.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 жовтня 2017 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2017 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції.

Проте, 17 травня 2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп», яке задоволено та вирішено за доцільне розглядати справу у загальному порядку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, предмет якої відчужено заставодавцем без письмової згоди заставодержателя та за наявності зареєстрованого обтяження, тому вимога позивача про звернення стягнення на належний відповідачу автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає в себе, в тому числі, проценти та пеню, нараховані після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягає задоволенню.

Проте, повністю з таким висновком суду, а саме в частині нарахування процентів та пені після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_5 укладено кредитний договір №71-03-11, згідно з яким позичальник отримала кредит на придбання автомобіля у розмірі 303 800,00 грн. зі строком повернення до 25 листопада 2018 року та сплатою 17,00 % річних (а. с. 10-18, том 1).

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і ОСОБА_5 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. за реєстровим №1038, предметом якого є легковий автомобіль марки «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», тип - легковий універсал, 2011 року випуску, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований в РВ ДАІ МВС України 23 листопада 2011 року, який належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 23 листопада 2011 року (а. с. 24-25, том 1).

Предмет застави сторони оцінили у 434 650,00 грн.

Пунктом 7.2. договору застави передбачено, що заставодавець має право розпоряджатися предметом застави (в тому числі, але не виключно, відчужувати, заставляти, здавати у оренду/лізинг, передавати іншим особам (в тому числі, в управління), видавати довіреності на розпорядження та керування предметом застави, знімати з обліку) тільки з письмової згоди заставодержателя.

З витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25 листопада 2011 року та 25 травня 2016 року вбачається, що з 25 листопада 2011 року зареєстровано обтяження щодо вказаного автомобіля на підставі договору застави, реєстраційний номер 11891085; обтяжувачем є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»; 25 травня 2016 року до реєстраційного запису про обтяження номер № 11891085 внесено зміни відомостей про обтяження, термін дії - до 25 травня 2021 року (а. с. 31-33, том 1).

03 вересня 2013 року банком на адресу ОСОБА_5 направлено вимогу щодо погашення заборгованості, яка станом на 03 вересня 2013 року складає 21 788,44 грн. (а. с. 34-35, том 1).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року з ОСОБА_5 на користь банку стягнуто заборгованість, яка станом на 18 вересня 2013 року становила 249 029, 88 грн., та складалася із заборгованості за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі 234 253,60 грн., яка в свою чергу складалася із поточної заборгованості за кредитом у розмірі 223 323,96 грн., заборгованості за простроченим кредитом - 10 850,01 грн., інфляційних витрат - 10,85 грн., 3% річних - 68,78 грн., боргу за процентами з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих в зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів у розмірі 9 547,41 грн., в тому числі, суми простроченої заборгованості за процентами - 7 667,31 грн., 3% річних - 44,91 грн., інфляційних втрат - 01,71 грн. суми заборгованості за процентами за період з 28 серпня 2013 року по 18 вересня 2013 року - 1 833,48 грн.; а також пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу, - 5 228,87 грн. (а. с. 36-38, том 1).

Рішення є чинним.

На виконання зазначеного рішення суду 26 вересня 2014 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором (а. с. 39, том 1).

24 жовтня 2014 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

14 листопада 2014 року внесено запис про арешт майна боржника на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, яким заборонено ОСОБА_5 відчужувати майно.

Відомості щодо виконання рішення суду відсутні, заборгованість за кредитним договором не погашено.

При проведенні заходів із виконання рішення суду банком встановлено, що автомобіль не перебуває у власності ОСОБА_5 , а власником транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу від 29 травня 2015 року є ОСОБА_1 .

Так, з інформації, наданої Регіональним сервісним центром МВС в Харківській області від 31 січня 2017 року №31/20-411 вбачається, що автомобіль «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , неодноразово перереєстровано на нового власника, зокрема, 24 червня 2014 року та 02 липня 2014 року, після чого 27 травня 2015 року знято з обліку для реалізації та 29 травня 2015 року вторинно зареєстровано на підставі довідки-рахунку ААЕ 183396, виданої Приватним підприємством «Розвиток-Авто» (а. с. 112, том 1).

Отже, ОСОБА_5 без письмової згоди банку за наявності зареєстрованого обтяження на предмет застави, відчужила його третім особам, які в свою чергу відчужили його ОСОБА_1 , яка з 29 травня 2015 року зареєстрована новим власником цього транспортного засобу, якій видано новий реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 .

З розрахунку банку вбачається, що станом на 05 травня 2016 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становила 1 146 057,58 грн., що складається з: 109 778,28 грн. - поточна заборгованість за кредитом; 124 395,69 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 5 392,55 грн. - 3% річних, нараховані у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 45 095,98 грн. - інфляційні втрати (кредит); 1 126,08 грн. - поточна заборгованість за процентами; 139 490,77 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 5 604,59 грн. - 3% річних, нараховані у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення процентів; 47 100,60 грн. - інфляційні втрати (проценти); 668 073,04 грн. - пеня згідно пункту 7.1. кредитного договору (а. с. 6-9, том 1).

Згідно договорів про відступлення права вимоги за договором застави № 220118аз від 22 січня 2018 року та відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118 нв від 22 січня 2018 року, укладених між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс груп», товариство є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (а. с. 203-205, 210-212, том 1).

При цьому з реєстру прав вимог, який є додатком до договору відступлення прав вимог № 220118 нв від 22 січня 2018 року вбачається, що загальна сума заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором становить 463 055,62 грн. (а. с. 209, том 1).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс груп» (а. с. 244-245, том 1).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з частиною 2 статті 586 ЦК України, частиною 2 статті 17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Системний аналіз частини першої статті 27 Закону України «Про заставу» та частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дає підстави дійти висновку про те, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, тобто, на неї може бути звернуто стягнення з підстав, передбачених статями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: від 11 жовтня 2018 року (справа № 216/3042/15-ц, провадження № 61-18131св18), від 14 листопада 2018 року (справа № 626/605/16-ц, провадження № 61-5520св18).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте, воно є нечинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому вона зберігає чинність при переході права власності предмета застави до іншої особи, але в такому випадку має значення факт здійснення реєстрації такого обтяження у відносинах, що виникають з третіми особами.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року (справа № 503/6754/2012, провадження № 61-31691св18).

Таким чином, у разі відчуження предмета обтяження без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Покупець може бути добросовісним набувачем за умови, якщо на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу був відсутній відповідний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Відчуження майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, а тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

Аналогічний висновок зроблено в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/11377/13-ц, від 31 жовтня 2018 року (справа № 461/12083/15-ц, провадження № 61-6297св18).

Матеріали справи свідчать про те, що на час відчуження автомобіля ОСОБА_1 , що є предметом застави, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були наявні відомості про обтяження спірного автомобіля, що підтверджується витягами з реєстру від 25 листопада 2011 року та 25 травня 2016 року, отже, наявні підстави вважати заставу такою, що зберегла силу для нового власника майна.

За таких умов ОСОБА_1 не може набувати статусу добросовісного набувача згідно з законом, а кредитор має право на задоволення своїх вимог відповідно до приписів статей 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», враховуючи наявність заборгованості за кредитним договором, у забезпечення якого укладено договір застави, та невиконання рішення суду про її стягнення з позичальника.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що вона не є стороною кредитного та заставного договорів, що продаж предмету застави відбувався неодноразово та вона придбала його не у власника, тобто боржника за кредитним договором, тож на неї не поширюються правовідносини застави, є необґрунтованими, оскільки законом передбачено збереження застави для нового власника майна у разі, якщо на час відчуження майна воно зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна незалежно від кількості укладених щодо такого майна правочинів.

Доводи ОСОБА_1 щодо дійсності правочину, за яким автомобіль перейшов у її власність, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі обставини не були предметом розгляду у цій справі, відповідні позовні вимоги жодною зі сторін не заявлялись.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданим позивачем доказам, з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимоги і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов обгрунтованого висновку щодо того, що застава зберегла силу і для нового власника майна.

Проте, судова колегія не погоджується з розміром заборгованості, в рахунок якої відбувається звернення стягнення на рухоме майно, виходячи з наступного.

Згідно частини 2 статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Як вбачається з позовної заяви позивач просив звернути стягнення на предмет застави для задоволення кредитних вимог за кредитним договором № 71-03-11 від 25 листопада 2011 року у розмірі 1 146 057,58 грн.

Проте, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року з ОСОБА_5 на користь банку стягнуто заборгованість в сумі 249 029, 88 грн.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, згідно яких наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню.

Після звернення з позовом про дострокове стягнення заборгованості незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення заборгованості незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, після ухвалення рішення суду, яким стягнуто достроково заборгованість за договором, позивач має право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладене слід дійти висновку, що після ухвалення заочного рішення суду від 19 червня 2014 року про стягнення заборгованості з позичальника, банк не мав права нараховувати передбачені кредитним договором проценти та пеню.

Таким чином, заборгованість, в рахунок погашення якої здійснюється звернення стягнення на предмет застави, становить 299, 518, 41 грн., що складається з 249 029,88 грн. - заборгованість за кредитом; 5 392,55 грн. - 3% річних, нараховані у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 45 095,98 грн. - інфляційні втрати (кредит).

У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні в частині розміру заборгованості, а саме, в частині нарахування процентів та пені (1 126,08 грн. - поточна заборгованість за процентами; 139 490,77 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 668 073,04 грн. - пеня згідно пункту 7.1. кредитного договору) після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та зменшенню з 1 146 057,58 грн. до 299, 518, 41 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання що перерозподілу судових витрат за апеляційну скаргу не вирішувалося, оскільки фактично доводи та вимоги апеляційної скаргм залишено без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року - змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №71-03-11 від 25 листопада 2011 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 в сумі 299 518, 41 грн., що складається з 249 029,88 грн. - заборгованості за кредитом; 5 392,55 грн. - 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 45 095,98 грн. - інфляційних втрат (кредиту), звернути стягнення на предмет застави за договором застави №18-09-11 від 25 листопада 2011 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 , а саме, на автомобіль марки «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», тип - легковий універсал, 2011 року випуску, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований в ВВНТПРЕД № 8050, державний номер НОМЕР_4 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною 434 650,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», - відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», 1378, 00 грн. судового збору - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.