КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 359/5762/18

провадження № 22-ц/824/7129/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2019 року у складі судді Журавського В.В.

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 листопада 2011 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5

Однак, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року шлюб було розірвано. Звертала увагу на те, що сторони проживають окремо, при цьому їхній син ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Вказувала, що самостійно не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для розвитку дитини, а тому просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 липня 2018 року та до повноліття дитини.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 24 липня 2018 року, та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 березня 2019 року відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення частково змінити та стягнути з ОСОБА_3 1/6 частину заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 24 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що крім спільного з позивачем сина ОСОБА_5 має сина від першого шлюбу ОСОБА_4 , на утримання якого сплачує аліменти на виконання судового наказу Шполянського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2011 року у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Вказує, що згідно з довідкою його середньомісячна заробітна плата складає 9 816,33 грн., а стягнення аліментів із заробітної плати складає Ѕ частину, тобто 4 908,17 грн. Уважає, що має сплачувати аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 частини всіх доходів, а саме по 1/6 частині на кожну дитину, що дорівнює сумі 1 636,05 грн. на дитину та відповідає визначеному розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленому на 2019 рік. Звертає увагу на те, що кошти, які залишаються для проживання, складають меншу половину заробітної плати, а інших джерел доходу відповідач не має.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з матеріального становища відповідача, з того, що приймати участь у матеріальному утриманні неповнолітньої дитини є обов`язковим як для матері, так і для батька, урахувавши при цьому наявність у відповідача зобов`язання сплачувати аліменти на дитину від першого шлюбу відповідно до судового наказу, а тому стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що в період часу з 16 листопада 2011 року по 28 квітня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7) та копією рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_5 (а.с.8)

Позивач та відповідач проживають окремо, при цьому малолітній син проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №800 від 23 липня 2018 року, виданою виконавчим комітетом Глибоцької сільської ради Бориспільського району (а.с.6).

Відповідач є працездатним, має регулярний дохід у вигляді заробітної плати.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву як на підставу для визначення аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку, посилався, зокрема, на те, що він приймає участь в утриманні дитини шляхом добровільного перерахування коштів позивачці, що підтверджує копіями поштових та банківських квитанцій.

Так, в матеріалах цивільної справи містяться копії квитанцій про переказ грошових коштів на користь ОСОБА_4 , зокрема від 12 грудня 2016 року на суму 1 000 гривень, 01 червня 2016 року - 700 гривень, 10 лютого 2017 року - 500 гривень, 10 листопада 2016 року - 700 гривень, 09 жовтня 2018 року - 1 000 гривень, 04 липня 2017 року - 500 гривень, 18 квітня 2017 року - 500 гривень, 19 липня 2017 року - 500 гривень, 05 вересня 2015 року - 500 гривен (а.с.33-34).

З огляду на наявність доказів участі відповідача в утриманні сина, доводи позивача щодо ухилення ОСОБА_6 від матеріального утримання сина, не відповідають дійсності.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, копії вказаних квитанцій про переказ грошових коштів свідчать про те, що сплата аліментів у добровільному порядку не має систематичного щомісячного характеру та визначеної суми.

До того ж доводи відповідача з приводу того, що аліменти належить стягувати, починаючи з листопада 2018 року, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи, оскільки у 2018 році відповідач перерахував кошти на утримання дитини лише одного разу, зокрема у жовтні, у розмірі 1 000 гривень.

Таким чином, незважаючи на те, що ОСОБА_3 у добровільному порядку перераховував певну кількість грошових коштів на утримання малолітнього сина, у ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини щодо виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо забезпечення матеріального утримання дитини, вказане не може свідчити про обмеження права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, а тому стягнення аліментів у примусовому порядку є законним і обґрунтованим.

Отже, посилання ОСОБА_3 на те, що він добровільно сплачував кошти на утримання сина є безпідставними, оскільки добровільна участь в матеріальному утриманні дитини не позбавляє ОСОБА_4 права на отримання аліментів, оскільки такі стягуються на майбутній період часу до досягнення дитиною повноліття. При цьому, розмір раніше сплачених коштів може бути врахований державним виконавцем при виконанні судового рішення про стягнення аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня 2019 року - 1 626 грн., з 01 липня 2019 року пo 30 листопада 2019 року - 1 699 грн., з 01 грудня 2019 року - 1 779 грн.

З довідки про доходи (а.с.32) убачається, що ОСОБА_3 працює в СТОВ ім. Ватутіна, за період з травня по жовтень 2018 року отримав заробітну плату у розмірі 58 898 гривень.

При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивач позбавлена можливості самостійно забезпечувати утримання сина, а відомості про те, що ОСОБА_3 має незадовільний стан здоров`я або ж на його утриманні перебувають непрацездатні дружина та батьки в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, місцевим судом ураховано те, що на підставі судового наказу Шполянського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та до повноліття дитини (а.с.31).

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, суд першої інстанції вірно зауважив на тому, що стягнення на утримання ОСОБА_5 аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача буде свідчить про порушення принципу справедливості, зважаючи на те, що на утримання сина від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягуються аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку.

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що вказаний розмір аліментів не перевищує 50 відсотків відрахувань із заробітної плати, передбачений положенням ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, відповідно до положень статті 128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.

Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини щодо доходу відповідача, наявності у останнього на утриманні іншої малолітньої дитини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дитини, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, який не заважає останньому працевлаштуватися та отримувати іншу заробітну плату, колегія суддів, виходячи із принципу співмірності для забезпечення прав дитини, як на користь якої стягуються аліменти так і дитини, яка перебуває на утриманні відповідача в іншій родині, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції,є таким, що не перевищує фінансову спроможність ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, правильними, оскільки приймаючи таке рішення, суд першої інстанції правомірно виходив з фінансових можливостей відповідача та враховував саме інтереси дитини, на користь якої стягувалася вказана сума грошей.

У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що розмір аліментів, визначений судом першої інстанції, в повній мірі відповідає потребам та інтересам дитини, а судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має змоги сплачувати аліменти в такому розмірі на утримання сина не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Також безпідставними є посилання відповідача на відсутність в матеріалах справи відомостей про доходи позивача, оскільки розмір доходу ОСОБА_4 не позбавляє відповідача обов`язку утримувати свою дитину відповідно до вимог статті 180 СК України.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судоми першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай