Справа № 202/7484/18
Провадження № 2/202/796/2019
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

25 квітня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря Некрасової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

24 квітня 2019 року через канцелярію суду від позивача по первинному позову ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позову, відповідно до якої остання просила суд закрити провадження у справі у звязку із досягненням домовленості із відповідачем ОСОБА_2 з усіх істотних умов щодо матеріального утримання спільної з ним дитини.

Того ж дня на адресу суду надійшла заява позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 про закриття провадження у справі у звязку із відмовою від позову, оскільки між ним та ОСОБА_1 досягнута домовленість з приводу утримання їх спільного сина.

Суд, розглянувши подані заяви та дослідивши матеріали справи доходить наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Аналізуючи вищевказані норми процесуального права, слід зазначити, що відмова позивача від позову це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу.

Відмова позивача від позову це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду та головуючий зобовязаний розяснити наслідки таких дій, а саме неможливість повторного звернення до суду з тим самим позовом.

Суд повинен перевіряти законність відмови позивача від позову, чи не порушуються при цьому інтереси самого позивача, інших осіб, які беруть участь у справі, інтереси держави. Причини відмови від позову повинні оцінюватися судом з урахуванням обставин справи.

Причинами відмови від позову, зокрема є вирішення спору в позасудовому порядку, втрата позивачем інтересу до справи.

В той же час, у відповідності до ч.6 ст.49 ЦПК України суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

На підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу по первинному позову ОСОБА_1 та позивачу по зустрічному позову ОСОБА_2 в прийняті відмови від позову, оскільки така відмова від позову суперечить інтересам малолітньої дитини, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку позивач по первинному позову та позивач по зустрічному позову представляють в даному цивільному процесі, як законні представники та така відмова суперечить нормам СК України в частині аліментних правовідносин, та суперечить вимогам Конституції України, зокрема, ч. 2 ст. 51.

Такою відмовою від позову позивачі фактично неправомірно позбавляють дитину права на утримання, яку представляють в даному процесі, зокрема на отримання аліментів від батьків, що, є підставою для відмови в задоволенні заяв про закриття провадження у справі в зв'язку з відмовою від позову.

Таким чином, зважаючи на волевиявлення позивачів, які суд розцінює як не підтримання поданої позовної заяви, вважає необхідним у даному випадку залишити первинний та зустрічний позов без розгляду в порядку ч.1 ст.257 ЦПК України, що не позбавляє позивачів повторно звернутись до суду з аналогічною позовною заявою.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Сімейним кодексом України, ст.ст. 13, 49, 255, 256, 257, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У прийнятті відмови від позову позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позивача ОСОБА_2 за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Первинну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишити без розгляду.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишити без розгляду.

Розяснити позивачам їх право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвала в частині залишення позову без розгляду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, шляхом подачі у 15-ти денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя Л.П. Слюсар