Справа № 206/7076/18
Провадження № 2/206/305/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

представника позивача Карабут М.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОМАШСПЕЦСТАЛЬ» до приватного виконавця Сивокозова Олександра Миколайовича про стягнення збитків,

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач в позові зазначив, що Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим Олександром Миколайовичем 08.11.2017 року при примусовому виконанні виконавчого листа Краматорського міського суду Донецької області №234/4757/16-ц було відкрито виконавче провадження та винесено постанову про арешт коштів боржника. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 18.01.2018 року по справі № 234/16985/17 дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича по відкриттю виконавчого провадження та арешту коштів боржника, визнані протиправними, скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 234/4757/16-ц, постанову про накладення арешту на грошові кошти та інші цінності боржника. Постанова апеляційного суду Донецької області по справі № 234/16985/17 набрала законної сили та має преюдиціальне значення у справі, що розглядається зараз. Приватний виконавець Сивокозов О.М. стягнув з ПАТ «ЕМСС» за виконавчим провадженням № 55070312 з виконання виконавчого листа №234/4757/16-ц, виданого 19.01.2017 року Краматорським міським судом Донецької області на свій рахунок повну суму боргу, включаючи основну винагороду та витрати ВП, про що свідчить платіжна вимога № ВП55070312/1 від 15.11.2017 року. Загальна сума стягнених у примусовому порядку коштів складає 6 516 031,89 грн. Сума основної винагороди складає 22 356,03 доларів США. При цьому Приватним виконавцем була порушена численна кількість норм Закону України «Про виконавче провадження» як щодо підстав відкриття виконавчого провадження, так і при примусовому виконанні виконавчого документа, а саме: порушення обмежень щодо суми виконавчих документів для приватних виконавців, встановлені Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (Прикінцеві та перехідні положення) та статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»; порушення вимог щодо місця відкриття виконавчого провадження, встановлених статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження»; порушення порядку звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті передбаченого ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Порушення цих норм призвело до суттєвого порушення прав боржника, а саме, списанню необґрунтованої суми заборгованості у гривневому еквіваленті неналежному стягувачу, враховуючи, що борг за цим виконавчим документом обчислюється в іноземній валюті, а стягувач є нерезидентом України, також такі дії привели до спотворення бухгалтерського обліку та позбавили можливості Позивача виконати свої зобов`язання перед контрагентами, що призвело до нанесенню моральної шкоди у розмірі 120 000 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 592 575,2 грн. Так, ПАТ «ЕМСС» був укладений контракт № 15/4783 від 18.09.2017 року, згідно якого Покупець повинен був перерахувати передплату у розмірі 6 200 000 грн. до 17.11.2017 року. В підтвердження свого зобов`язання ПАТ «ЕМСС» надало гарантійного листа та з метою своєчасного виконання цього зобов`язання накопичувало на рахунку грошові кошти. Але, 15.11.2017 року, Відповідач стягнув суму у розмірі 6 516 031,89 грн. з рахунку Позивача. Вищевказані дії Відповідача призвели до того, що ПАТ «ЕМСС» не зміг своєчасно виконати свої зобов`язання перед Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИХ МАШИНОБУДІВНИХ ЗАВОДІВ». Продавець розірвав контракт та відмовився у подальшому працювати з ПАТ «ЕМСС» саме на підставі порушення строків оплати продукції. Також неправомірні дії Відповідача призвели і до нанесення матеріальної шкоди, яка складається з стягненої суми вигороди Приватного виконавця і витрат ВП. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 83, 95, 174-177 та 184, Цивільного процесуального кодексу України, статтями 23, 979 та 1166 Цивільного кодексу України, статтею 354 Господарського кодексу України, статтями 24 та 37 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» представник позивача просила стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича на користь Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» матеріальну шкоду у розмірі 592 575,2 грн. та моральну шкоду у розмірі 120 000 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що його дії, які були безпосередньо направлені на списання суми основної винагороди і витрат виконавчого провадження є правомірними і вчинені на підставі і в порядку передбаченому законодавством. Вони не визнавалися судом незаконними чи протиправними. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

21.12.2018 представником позивача ОСОБА_2 до суду було подано позовну заяву.

26.12.2018 ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху.

31.01.2019 у даній справі, після усунення недоліків, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

13.03.2019 відповідачем було подано клопотання про передачу справи до іншого суду, в задоволенні якого ухвалою суду від 14.03.2019 було відмовлено.

19.04.2019 відповідачем подано клопотання про витребування доказів та відзив на позовну заяву, які були залишені судом без розгляду.

Під час розгляду справи судом заслухано вступне слово представника позивача та відповідача, з`ясовано всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджено всі подані суду докази.

14.05.2019 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

03.11.2017 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М. на підставі виконавчого листа № 234/4757/16-ц прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження, якою постановив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», (Україна, 84306, Донецька область, м. Краматорськ, ідентифікаційний код 0020602) на користь ОСОБА_3 (I.I.G.) S.A. (1205, Switzeriand., Geneva, Rue Saint Leger 4) 235911,22 доларів США вартість поставленого товару, 8712,55 доларів США відшкодування арбітражного збору, а всього 244623,77 доларів США. Залишок боргу складає 223560, 35 доларів США, що є еквівалентом 5997364,15 грн., стягнути з боржника основну суму винагороди приватного виконавця у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (а.с. 8-9).

08.11.2017 приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М. на підставі виконавчого листа № 234/4757/16-ц прийняв постанову про арешт коштів боржника, якою постановив накласти арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, що обліковуються на всіх рахунках і вкладах чи перебувають на зберіганні в банках чи фінансових установах України та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкритті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику (а.с. 10).

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 18.01.2018 року по справі № 234/16985/17 дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича по відкриттювиконавчого провадження та арешту коштів боржника визнані протиправними, скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 234/4757/16-ц, постанову про накладення арешту на грошові кошти та інші цінності боржника. Мотивами судового рішення є висновок суду щодо порушення відповідачем певних процесуальних норм щодо місця відкриття виконавчого провадження та порядку звернення стягнення на арештовані грошові кошти (а.с. 11-19).

15.11.2017 було стягнуто з ПАТ «Енергомашспецсталь» на рахунок стягувача 6 616 031,89 грн., призначення платежу: стягнення за ВП № 55070312 з виконання виконавчого листа №234/4757/16-ц, виданого 19.01.2017 року Краматорським міським судом Донецької області, про стягнення з ПАТ «Енергомашспецсталь» на користь ОСОБА_3 (I.I.G.) S.A. (1205, Switzeriand., Geneva, Rue Saint Leger 4) боргу 223560,35 доларів США, основну винагороду 22356,03 доларів США та витрати ВП 140,40 грн., що підтверджується платіжною вимогою № ВП 550070312/1 (а.с. 20).

18.09.2017 між Товариствов з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИХ МАШИНОБУДІВНИХ ЗАВОДІВ» та ПАТ «Енергомашспецсталь» було укладено договір поставки № 15/4783. Відповідно до п. 9.3. Покупець зобов`язаний перерахувати передплату за поставлену продукцію до 17.11.2017. У випадку несвоєчасного перерахування передплати Продавець має право розірварти договір в односторонньому порядку (а.с. 21-24).

27.11.2017 на адресу ПАТ «Енергомашспецсталь» надійшов лист ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИХ МАШИНОБУДІВНИХ ЗАВОДІВ» № 26/3547 від 23.11.2017 з вимогою про розірвання договору 15/4783 від 18.09.2017 в односторонньому порядку на підставі п. 9.3 Договору у зв`язку з невиконання ПАТ «Енергомашспецсталь» умов договору щодо перерахування передплати за поставлену продукцію (а.с. 25).

27.04.2018 ПАТ «Енергомашспецтсаль» на адресу ПАТ СК «Рідна» було направлено вимогу (претензію) третьої особи про відшкодування заподіяної страхувальником шкоди з аналогічними вимогами та підставами, що заявлені у позові (а.с. 26-29).

Діяльність приватного виконавця Сивокозова Олександра Миколайовича застрахована на суму 100 000 000 грн., згідно договору страхування цивільно-правової відповідальності № ВТО/074/17, строк дії договору 11.08.2017-10.08.2018 та на суму 550 000 000 грн., згідно договору страхування цивільно-правової відповідальності № ВПВ/088/18, строк дії договору 11.08.2018-10.08.2019, що підтверджується інформаційною довідкою № 1210 від 10.12.2018 (а.с. 31-32).

21.08.2018 рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2012/18 закрито провадження у справі в частині позовних вимог до 1-го відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича. та у задоволенні позову в частині позовних вимог до 2-го відповідача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Рідна" відмовлено, яке постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.11.2018 залишено без змін (а.с. 36-49, 50-60).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та відповідача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Як встановлено ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 17.02.2017) основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення та повернення виконавчого збору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із ч.ч. 7 - 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми;

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції станом на 27.03.2018) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 Закону), 11, 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Відповідно до п. 9 розділу ІІІ Інструкції основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з п. 20 розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону України «Про виконавче провадження», результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону України «Про виконавче провадження», залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Отже, виконавчий збір і основна винагорода приватного виконавця стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум.

Як встановлено судом з матеріалів справи, приватним виконавцем було стягнуто з боржника на користь стягувача, на підставі виконавчого листа № 234/4757/16-ц, виданого 19.01.2017 Краматорським міським судом Донецької області суму боргу в розмірі 223560, 35 доларів США, що є еквівалентом 5997364 грн., основну винагороду в сумі 22356,03 доларів США та витрати ВП 140,40 грн.

При цьому, приписами Закону України «Про виконавче провадження» від 17.02.2017. № 1404-VІІІ (статті 40, 42 Закону) передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» від 17.02.2017 на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» від 17.02.2017 № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному цим Законом, який в даному випадку, обумовлює можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону чи повернення виконавчого документа згідно статті 37 Закону.

Таким чином, у приватного виконавця були наявні правові підстави для стягнення з ПАТ «Енергомашспецсталь» основної винагороди приватного виконавця, оскільки виконавчий лист був фактично виконаний.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 15.02.2018р. у справі № 910/1587/13 дійшов висновку, що аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

Суд звертає увагу позивача на те, що ним оскаржувалися дії приватного виконавця лише в частині відкриття провадження та накладення арешту. Судом дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича по відкриттювиконавчого провадження та арешт коштів боржника визнаніпротиправними, скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича від 03 листопада 2017 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 234/4757/16-ц, постанову про накладення арешту на грошові кошти та інші цінності боржника. Мотивами судового рішення є висновок суду щодо порушення відповідачем певних процесуальних норм щодо місця відкриття виконавчого провадження та порядку звернення стягнення на арештовані грошові кошти.

Проте, дії приватного виконавця в частині безпідставного стягнення основної винагороди і витрат виконавчого провадження позивачем до суду не оскаржувалися.

При тому, що стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби

Так, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору,постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) дійшла висновку про те, що крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що заподіяна особі і майну громадянина шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними та шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Наявність усіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Виходячи з наведеного аналізу статей 1166, Цивільного кодексу України, для обґрунтування власних позовних вимог Позивач має довести:

- факт наявності спричинення йому матеріальної шкоди;

- що між рішеннями, діями чи бездіяльністю Відповідача та настанням шкоди є безпосередній

- прямий причинно-наслідковий зв`язок;

- що саме ті дії Відповідача, які призвели до виникнення шкоди є неправомірними;

- наявність вини Відповідача у виникненні шкоди.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування майнової та моральної шкоди не настає.

Частина 2 ст. 1166 ЦК України вказують на значення вини особи, котра завдала шкоду, розглядаючи таку вину як умову відповідальності за завдану шкоду.

Слід зазначити, що правове значення має не лише вина особи, яка завдала шкоду, але й вина потерпілого, яка може бути підставою зменшення розміру відшкодування судом (ст. 1193 ЦК).

Так, суд вважає невірним саме трактування стягнутих з Позивача у процедурі виконавчого провадження грошових коштів, як шкоди. Правова природа стягнутих сум визначена безпосередньо законодавством - ст. ст. 27, 42 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», при цьому вона не оспорюється Позивачем і не спростовується обставинами справи.

Позивач не ставить під сумнів сам факт наявності боргу, встановленого судовим рішенням, на виконання якого виданий виконавчий лист № 234/4757/16-ц, проте добровільно сплатити його відмовився. Факт наявності правових підстав для стягнення виконавчого збору та основної винагороди при примусовому виконанні рішення і суду не підлягає сумніву, як і їх розмір, що визначений Законом - ст. 27, 42 «Про виконавче провадження» та ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Позивач не виконав рішення добровільно, чим порушив ст. 129-1 Конституції України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Слід звернути увагу на позицію, яку неодноразово зазначав Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року (№ 5-рп/2013 Справа № 1-7/2013), що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав. (свобод, законних інтересів Фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У постанові Пленуму ВСУ від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.11.2008 у справі «Крутько проти України» (№2), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «Джорж Естіма проти Португалії» (Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року).

Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53). Разом з тим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке ухвалив суд, є невід`ємною частиною «права на суд», та ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19.03.1997 в справі «Горнсбі проти Греції»).

Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс.

Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11.12.2008 в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на наявність рішення Апеляційного суду Донецької області, якими визнано протиправними дії приватного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження та арешт коштів боржника.

З приводу цього рішення суд вважає необхідним зазначити, що фактично судовий контроль є ще однією формою реалізації судової влади, окрім здійснення функції правосуддя. Зазначене положення Конституції знайшло відображення у ч. 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Незважаючи на те, що ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» передбачає здійснення судом контролю за виконанням судового рішення, згідно із ст. 2 вказаного Закону завданням суду є саме здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як бачимо, іншого завдання, окрім здійснення правосуддя, ця стаття на суд не покладає, про контроль не йдеться. Аналізуючи норми обох вказаних статей, можна дійти висновку, що законодавець розуміє контроль суду за виконанням судових рішень особливою формою здійснення правосуддя.

Суд здійснює не тільки процесуальний контроль способів, шляхів виконання рішення, підстав для відстрочення та розстрочення його виконання з тих чи інших поважних причин, але й судовий контроль щодо дотримання прав суб`єктів виконавчого провадження та забезпечує їх захист.

З наведеного вбачається, що судовий контроль є окремим механізмом, оскільки здійснюється іншим незалежним органом, який не має права втручатись у виконавче провадження, а лише визначає законність процесуальної поведінки виконавця і в разі її невідповідності законодавству дозволеними засобами коригує її, тим самим усуваючи або зобов`язуючи усунути виявлені порушення, що призводить до відновлення прав інших учасників виконавчого провадження.

З цією метою законодавцем запроваджено окремий інститут судового контролю у виконавчому провадженні, який має на меті забезпечити швидке, якісне, законне виконання рішення суду.

Процедура виконавчого провадження є врівноваженою з одного боку законною свободою дій виконавця, з другого - можливістю сторін виконавчого провадження відреагувати на ті чи інші діяння чи рішення державного виконавця та оскаржити їх в тому числі в судовому порядку.

Суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення (або не виконувати його) шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Відтак суд під час здійснення контролю, як особливої форми здійснення правосуддя, приймає рішення за скаргою у порядку визначеному розділом VII ЦПК України та розділом VI ГПК України, де визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Тобто суд приймаючі рішення повністю визначився з обсягом прав, які необхідно поновити, а також визначив спосіб їх поновлення.

Рішення суду у межах судового контролю не може мати преюдиціальне значення до вимог про стягнення шкоди. Преюдиціальне значення мають саме факти встановлені рішенням господарського суду зі справи, а не норми права на які суди посилались. Обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду скарги на дії виконавця, справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Так, дії відповідача, які були безпосередньо направлені на списання суми основної винагороди і витрат виконавчого провадження на час розгляду даної справи є правомірними і вчинені на підставі і в порядку передбаченому законодавством. Вони не оскаржувалися позивачем та не визнавалися судом незаконними чи протиправними.

Як вже зазначалося вище, будь-яке завдання шкоди іншій особі вважається протиправним, якщо особа не уповноважена на це. Проте Відповідач діяв, як приватний виконавець, який згідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.

Між діями Відповідача, які були визнані протиправними і фактом заподіяння шкоди (в розумінні Позивача) відсутній безпосередній причинно-наслідковий зв`язок. Дії Відповідача щодо відкриття виконавчого провадження, так само як накладення арешту на грошові кошти, самі по собі не є причиною стягнення з Позивача основної винагороди та витрат виконавчого провадження. Безпосередньою причиною даних витрат Позивача є його невиконання у добровільному порядку рішення суду щодо стягнення з нього грошових коштів. У зв`язку з чим кредитор стягувача вимушений звертатися за примусовим виконанням вказаного рішення суду. Стягнення вказаних сум відбувалось в рамках імперативних приписів закону, а не за вольовим рішенням Відповідача - ст. 27, 42, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначалося вище, відповідальність за наслідки, що настали, можлива лише тоді, коли ці наслідки були закономірним результатом вчиненого особою діяння. Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, але не пов`язані з ним внутрішнім необхідним зв`язком, є лише мотив, але не причина наслідків, що наступили.

Так, підставою судового рішення суду апеляційної інстанції у справі №234/4757/16-ц щодо визнання протиправними дій Відповідача, на першому місці є висновок суду, щодо порушення Відповідачем певних процесуальних норм щодо місця відкриття виконавчого провадження та порядку звернення стягнення на арештовані грошові кошти. Проте вказані дії Відповідача не є тією безпосередньою причиною, внаслідок якої з Позивача були стягнуті основна винагорода та витрати виконавчого провадження. Ці суми підлягають стягненню незалежно від того, яким органом ДВС або приватним виконавцем здійснюється провадження. Тобто ці дії Відповідача є лише однією з умов виникнення цього результату, і не пов`язана з ним внутрішнім необхідним зв`язком, тобто виступає лише мотивом, але не причиною наслідків, що наступили.

Відтак, спірні правовідносини виникли у зв`язку з безпідставним, як на думку позивача, стягненням виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця в загальній сумі 22356, 03 доларів США, які не можуть вважатися майновою шкодою або збитками в розумінні ст.ст. 22, 1166 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження, оскарження дій зі стягнення яких підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

З приводу стягнення з приватного виконавця моральної шкоди у розмірі 120000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Суд враховує а. 1 п. 9 Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, яким визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи, що дії приватного виконавця з приводу стягнення основної винагороди і витрат виконавчого провадження не визнанні судом протиправними, суд вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди - відсутні.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов заявлено передчасно наразі, він є безпідставним та не обґрунтованим, у зв`язку чим, підстави для задоволення позову відсутні, тому у задоволенні позовну необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 23, 1166 ЦК України, ст. ст. 24 та 37 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст. ст. 27, 39, 37, 40, 42, 45, 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на 17.02.2017), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції станом на 27.03.2018), ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ЕНЕРГОМАШСПЕЦСТАЛЬ» (місцезнаходження: 84306, Донецька область, м. Краматорськ, ) до приватного виконавця Сивокозова Олександра Миколайовича (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення збитків - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.05.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак