Єдиний унікальний номер судової справи 487/3781/19
Номер провадження 22-ц/812/1515/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 21 травня 2019 року, під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, про що виконавчим комітетом Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області зроблено актовий запис за №1.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому шлюбне життя не склалося та фактично стосунки між сторонами припинились, оскільки з жовтня 2018 року ОСОБА_5 проживає окремо від сім`ї.

На даний час позивачем подано позов про розірвання шлюбу із відповідачем.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що ОСОБА_3 участі в утриманні сина майже не приймає, а остання сплата грошей на його утримання була ще в січні 2019 року, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати за надання юридичної допомоги.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2019 року відкрито провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу районного суду від 21 травня 2019 року про відкриття провадження у справі скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою й такою, що постановлена із порушенням норм процесуального права. Зазначено, що районний суд не звернув увагу на те, що позивач зареєстрована у Врадіївському районі Миколаївської області, а відповідач у Миколаївському районі Миколаївської області, а тому справа не підсудна Заводському районному суду міста Миколаєва.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Разом з тим, ст.28 ЦПК України встановлені категорії справ, для яких передбачено вибір підсудності справи позивачем.

Зокрема, згідно з правилами, які врегульовані ч.1 ст.28 ЦПК України, позови, про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів (а.с.1-3).

Подаючи позовну заяву, позивач зазначила своє місце проживання: квартира АДРЕСА_1 , що є територією Заводського району міста Миколаєва.

Виходячи із вищезазначеного, суддею Заводського районного суду міста Миколаєва відкрито провадження у справі, оскільки позивач має право на звернення із даним позовом до суду за зареєстрованим місцем свого проживання.

В подальшому районним судом встановлено, що згідно відповідей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області на запити суду, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований в будинку АДРЕСА_2 , а позивач ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_3 (а.с.27,28).

Згідно п.1.ч.1.ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У зв`язку із цим, встановивши, що вказана справа непідсудна Заводському районному суду міста Миколаєва ані за правилами загальної підсудності, ані за правилами підсудності справ за вибором позивача, ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 серпня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.30).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що суддя районного суду в порушення вимог чинного процесуального законодавства не здійснив запит щодо місця реєстрації позивача та відповідача, згідно положень ч.6 ст.187 ЦПК України.

Дійсно, з матеріалів справи убачається, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб, як позивача, так і відповідача. Але в подальшому, після з`ясування місця реєстрації сторін у справі, суддею районного суду у відповідності до вимог ЦПК України постановлено ухвалу про передачу вказаної справи за підсудністю. Вказана ухвала на час перегляду справи в апеляційній інстанції ніким не оскаржена та не скасована.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, однак в подальшому виправив помилку та вірно вирішив процесуальну долю позовної заяви та з урахуванням того, що внаслідок винесення апеляційним судом власного судового рішення результат по суті спору не зміниться, то судове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 30 вересня 2019 року