Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-7559/11

провадження № 61-20047св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Ізол», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Фронтон», товариство з обмеженою відповідальністю «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» ЛТД,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Ореховської К. Е. від 12 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів:

Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., від 12 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2011 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ізол» (далі - ТОВ «Ізол»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Фронтон» (далі - ТОВ «Фронтон»), товариства з обмеженою відповідальністю «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» ЛТД (далі - ТОВ «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 листопада 2010 року між банком та ТОВ «Ізол» був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 6 600 000 грн зі сплатою 21 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту 29 листопада 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Ізол» за вказаним кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ТОВ «Фронтон», ТОВ «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» були укладені чотири окремі договори поруки.

Оскільки позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконував, станом на 15 вересня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 9 909 559,21 грн і складається із: 1 970 000 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 6 175 947,85 грн - прострочена заборгованість за відсотками; 1 763 611,36 грн - пеня за прострочення заборгованості за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ТОВ «Ізол», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ТОВ «Фронтон», ТОВ «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» на користь на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 322 308,98 грн, яка складається із: 1 970 000 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 6 175 947,85 грн - прострочена заборгованість за відсотками;

176 361,13 грн - пеня за прострочення заборгованості за відсотками.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителів у солідарному порядку. При цьому суд вважав за можливе зменшити суму пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Ізол», ТОВ «Фронтон»,

ТОВ «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» скасовано та провадження у справі в цій частині закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із кожної окремо, як поручителів ТОВ «Ізол», на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 322 308,98 грн, яка складається із: 1 970 000 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 6 175 947,85 грн - прострочена заборгованість за відсотками;

176 361,13 грн - пеня за прострочення заборгованості за відсотками.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості із поручителів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 При цьому, у зв`язку із закриттям провадження в частині позовних вимог банку до юридичних осіб, суд апеляційної інстанції змінив резолютивну частину рішення місцевого суду, стягнувши вказану заборгованість лише із фізичних осіб - поручителів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1. просить скасувати судові рішення із закриттям провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не звернули уваги на те, що порука припинилася на підставі частини четвертої

статті 559 ЦК України, оскільки банк, надіславши 05 квітня 2011 року на адресу боржника та поручителів вимогу про дострокове погашення всієї суми заборгованості, яка отримана ними 08 квітня 2011 року, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому пред`явивши позовні вимоги лише у грудні 2011 року, позивач пропустив шестимісячний строк для звернення із вимогами до поручителів. Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано, що на момент розгляду судом справи боржника як такого вже не існувало, оскільки юридичну особу ТОВ «Ізол» було припинено 26 жовтня 2016 року, що свідчить про припинення основного зобов`язання і, як наслідок, припинення договору поруки. У зв`язку із ліквідацією юридичної особи боржника, провадження у справі підлягало закриттю судом першої інстанції на підставі пункту 7 статті 205 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 листопада 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Ізол» був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 6 600 000 грн зі сплатою 21% річних, з кінцевим строком повернення кредиту 29 листопада 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Ізол» за вказаним кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ТОВ «Фронтон», ТОВ «Володимир-Волинська фірма «Термоізоляція» були укладені чотири окремі договори поруки.

Оскільки позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконував, станом на 15 вересня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 9 909 559,21 грн і складається із: 1 970 000 грн - прострочена заборгованість за основним боргом; 6 175 947,85 грн - прострочена заборгованість за відсотками; 1 763 611,36 грн - пеня за прострочення заборгованості за відсотками.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник

і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком утворилася заборгованість, яка, з огляду на закриття провадження у справі в частині позовних вимог до юридичних осіб боржника та поручителів, підлягає стягненню з фізичних осіб - поручителів.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про припинення договору поруки на підставі частини четвертої статті

559 ЦК України з посиланням на те, що строк виконання зобов`язання настав 08 квітня 2011 року, з огляду на направлення банком вимоги на адресу боржника, оскільки ця претензія не містить дострокову вимогу про повернення всієї суми заборгованості, а лише містить інформацію про стан заборгованості за кредитним договором та застереження про те, що у разі невиконання відповідачами вимог цієї претензії банк буде звертатися до суду про примусове стягнення заборгованості (а. с. 19-22 т. 1).

Крім того, є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що порука припинилася на підставі частини першої статті 559 ЦК України у зв`язку із ліквідацією 26 жовтня 2016 рокуборжника ТОВ «Ізол» з огляду на таке.

Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року № 6-2013цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника. Положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не можуть застосовуватись до правовідносин, в яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1147/11 (провадження 61-1537св17) вказала, що наявний чинний запис про ліквідацію юридичної особи - боржника у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не свідчить про припинення основного зобов`язання та спірних договорів поруки, оскільки моментом реалізації кредитором права на захист порушеного права є звернення до суду із позовом до моменту ліквідації боржника.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом до ліквідації ТОВ «Ізол», то ліквідація останнього не свідчить про припинення зобов`язання поручителя, оскільки моментом реалізації кредитором права на захист порушеного права є звернення до суду із позовом до проведення ліквідації боржника. До того ж, на момент ліквідації ТОВ «Ізол» було чинним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2016 року, ухвалене у цій справі.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком апеляційного суду в частині визначення розміру кредитної заборгованості.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 13 грудня 2011 року позову про стягнення усієї суми заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання з 29 листопада 2013 року на 13 грудня 2011 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, на підставі якого суд ухвалив рішення, заборгованість за процентами банком нараховувалася за період з 30 листопада 2010 року по 15 вересня 2015 року, а пеня за прострочення з 15 березня по 15 вересня 2015 року (а. с. 29 т. 2).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 13 грудня 2011 року (пред`явлення позову згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом апеляційної інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Із викладеного вбачається, що висновки суду апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному ним розмірі є передчасним, оскільки суд не встановив усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: коли закінчився строк кредитування, у межах якого позивач мав право нараховувати відсотки та пеню на підставі умов договору. Суд не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається в тому числі із відсотків та штрафних санкцій, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідачів висновки суду про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованим.

З урахуванням наведеного, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта