01.04.2019 Єдиний унікальний номер 205/866/19
Єдиний унікальний номер 205/866/19
Провадження № 2/205/1090/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 січня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПІІ «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2019 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено судовий розгляд на 05 березня 2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2019 року судовий розгляд справи було відкладено та визначено дату розгляду 01 квітня 2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог було повернуто позивачеві.

Позивач у позовній заяві посилався на те, що він працював на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську у відповідача з 03 грудня 2012 року. Наказом № 557-к від 30 травня 2016 року його було звільнено з посади у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу з 03 червня 2016 року, при цьому позивач у даний період часу перебував на лікарняному. Відповідач наказом № 714-к від 24 червня 2016 року вніс зміни до наказу № 557-к від 30 травня 2016 року, де вказано, що датою звільнення є дата, зазначена у листі непрацездатності. Не погодившись із звільненням позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги задоволені, його поновлено на посаді завідувача базою зберігання нафтопереробки у м. Дніпропетровську, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 серпня 2016 року по 23 травня 2017 року у розмірі 126 766 гривень 26 коп. та 500 гривень моральної шкоди. Наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року ПІІ «АМІК Україна» поновила позивача на посаді. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року скасовано і ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року позивача звільнено із займаної посади, а наказом № 2536-к від 18 грудня 2017 року внесено зміни до наказу № 2526-к. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишено в силі. Наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року позивача поновлено на посаді. Оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто по 23 травня 2017 року, а на посаді позивача поновлено 10 жовтня 2018 року, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 травня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

Представник відповідача у відзиві на позов проти позову заперечував. Зазначив, що відповідно до наказу № 202-к від 11 березня 2013 року позивача було переведено на посаду завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську. Наказом № 547-к від 30 травня 2016 року на підставі рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області на посаді було поновлено працівника, який раніше виконував цю роботу, а наказом № 557-к від 30 травня 2016 року позивача на цій підставі було звільнено із займаної посади з 03 червня 2016 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року ОСОБА_1 було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу; рішення в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, тому наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року його було поновлено на роботі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позивачеві відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідач наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року скасував наказ № 1137-к від 06 червня 2017 року, яким ОСОБА_1 було поновлено на роботі. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року рішення суду апеляційної інстанції було скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року було залишено в силі. На виконання вказаної постанови ПІІ «АМІК Україна» з метою поновлення на роботі позивача, наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року ввело посаду завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі, виплачено середній заробіток в розмірі, визначеному у рішенні суду. Вказав, що вини підприємства у даних обставинах немає, ОСОБА_1 було поновлено на роботі 09 жовтня 2018 року на виконання постанови Верховного Суду, оскільки відповідач виконував рішення, які обов`язкові до виконання на всій території України. Зазначив, що правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Заперечував щодо кількості днів, які позивач обрахував. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані сторонами по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 202-к від 11 березня 2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафто перероблення у м. Дніпропетровську (а.с. 15).

На підставі наказу № 557-к від 30 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську з 03 червня 2016 року (а.с. 19), у зв`язку із поновленням рішенням Жовтоводського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року на роботі ОСОБА_2 .

Наказом № 714-к від 24 червня 2016 року було внесено зміни до наказу № 557-к від 30 травня 2016 року та скасовано дату звільнення «03 червня 2016 року», датою звільнення було визначено вважати дату, зазначену у листі непрацездатності (а.с. 20).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року визнано незаконним наказ № 557-к від 30 травня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; визнано незаконним наказ № 714-к від 24 червня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську ПІІ «АМІК Україна»; стягнуто з ПІІ «АМІК Україна» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 гривень 26 коп., моральну шкоду у розмірі 500 гривень. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 21-26).

Наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року ПІІ «АМІК Україна» поновило позивача на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську та відповідні зміни було внесено у штатний розклад (а.с. 27).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року було скасовано, а ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 28-32).

Наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року скасовано наказ № 1137 від 06 червня 2017 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 та було визначено вважати його звільненим з посади завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі (а.с. 33). Наказом № 2536-к від 18 грудня 2017 року у наказ № 2526-к від 15 грудня 2017 року було доповнено пунктом 2.1, яким визначено кількість днів невикористаної відпустки, за які підлягає виплаті компенсація (а.с. 34).

12 вересня 2018 року Верховний Суд постановою № 205/6983/16-ц провадження № 61-854св18 скасував рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишив в силі (а.с. 35-43).

На виконання постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року було поновлено на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі ПІІ «АМІК Україна» з 10 жовтня 2018 року з посадовим окладом 14 450 гривень на місяць поза штатним розкладом відповідача (а.с. 44). Заробітну плату у розмірі, в якому було стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, відповідачем було виплачено позивачу.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Проте суд не може погодитися щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за наступних підстав.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у його діях вини.

Аналогічні роз`яснення містить п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з яким стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, з наданих і здобутих доказів, вбачається, що вина роботодавця відсутня, оскільки судами апеляційної та касаційної інстанції відбувався перегляд рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, негайному виконанню рішення підлягало лише в частині поновлення на роботі. Після скасування рішення суду апеляційною інстанцією обов`язок і підстави виплачувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у відповідача були відсутні.

На теперішній час з метою виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, яке постановою Верховного суду від 12 вересня 2018 року було залишено без змін, позивач наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року був поновлений на роботі і йому було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 гривень 26 коп., що не заперечується самим ОСОБА_1

Окрім цього, твердження позивача, що наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року його було звільнено з займаної посади не відповідає дійсності та спростовується доказами, а саме самим наказом, у якому зазначено, що ним скасовано наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 , яке відбулося на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на відсутність вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем, оскільки відповідачем було виконано рішення в частині, яка підлягала негайному виконанню, а розрахунок було проведено після набрання ним законної сили, тобто 12 вересня 2018 року, з урахуванням часу на його отримання, що свідчить про відсутність у діях відповідача умислу зволікання у здійсненні розрахунку та вини.

Також слід зазначити, що з копії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 12-18) вбачається, що йому з 23 вересня 2016 року по 06 червня 2017 року та з 19 січня 2018 року по 15 травня 2018 року здійснювалась виплата допомоги по безробіттю.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме судовий збір.

На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви, яка подана до суду фізичної особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позивачем ціну позову не вказано, суд обраховує її виходячи з наступного.

Згідно з довідкою № 12/14-20 від 22 березня 2019 року посадовий оклад завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі з січня по травень 2017 року складав 24 200 гривень, з червня 2017 року зазначену посаду скорочено; за період з вересня по грудень 2017 року посадовий оклад становив 25 400 гривень.

Проте суд не бере до уваги зазначений доказ, оскільки розрахунок середнього заробітку здійснюється відповідно до приписів ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з п. 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Відповідно до розрахункового листа позивача за відпрацьований час за жовтень 2017 року та листопад 2017 року, розмір його заробітної плати складає сумарно 23 603 гривні 88 коп. за 31 відпрацьований день: 12 478 гривень 42 коп. за жовтень 2017 року за 16 робочих днів та 9 852 гривні 27 коп. + 1 272 гривні 46 коп. за листопад 2017 року за 15 робочих днів без врахування сум, виплачених за лікарняні.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 760 гривень 77 коп. (23 603 гривні 88 коп. : 31 день = 760 гривень 77 коп.).

Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 10 жовтня 2018 року у кількості 218 робочих днів, що становить 165 847 гривень 86 коп. (218 днів х 760 гривень 77 коп. = 165 847 гривень 86 коп.).

Оскільки при зверненні до суду судовий збір позивачем сплачений не був, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, та враховуючи правову позицію, викладену у постанові № 910/4518/16 (12-301-гс18) Великої Палати Верховного суду від 30 січня 2019 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 658 гривень 48 коп. (165 847 гривень 86 коп. х 1 % = 1 658 гривень 48 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 27 ЗУ «Про оплату праці», ст. 116, 117 КЗпП України, ч. 1 ст. 133, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч. 4 ст. 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) у задоволення позовних вимог до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (, юридична адреса: 04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 68) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1 658 (однієї тисячі шестисот п`ятдесяти восьми) гривень 48 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Суддя: