Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мальцевої Є.Є.,

суддів: Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області, ухвалене 27 лютого 2019 року у м. Маріуполі у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

12.07.2018року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в обґрунтування якої послалась на те, що з 05.05.2015 року працювала в Комунального некомерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольська міська лікарня швидкої медичної допомоги» (далі - КУ ММЛШМД) молодшою медичною сестрою (санітаркою) клініко-діагностичної лабораторії (КДЛ).

01.12.2017 року її примусово перемістили до інфекційного відділення КУ ММЛШМД. Вказує, що її переміщення з посади молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії до інфекційного відділення КУ ММЛШМД, на посаду молодшої медичної сестри (прибиральниці) відбулось незаконно, оскільки змінились істотні умови праці, без згоди працівника. Вказані дії роботодавця вважає фактичним переведенням, а запис у трудовій книжці з цього приводу недійсним, оскільки він не відповідає ані фактичним обставинам, ані змісту наказу №123 від 01.12.2018 року. Звернувшись із заявою про звільнення з 01.06.2018, з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України (порушення роботодавцем законодавства про працю і трудового договору), фактично була звільнена 15.06.2018, за власним бажанням, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП, наказом №64ок. Дій відповідача, вважає незаконними, оскільки останній самостійно змінив правові підстави звільнення та не сплатив вихідної допомоги, згідно ст.44 КЗпП України. З урахуванням уточнень до позовної заяви просила поновити строк для звернення з оскарження наказу №123 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 в інфекційне відділення молодшою медичною сестрою з 01.12.2017, та визнання недійсним запису №44 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1 про переміщення на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, на підставі наказу від 01.12.2017; визнати недійсним наказ №123 від 01.12.2017 та запис №44 від 01.122017 у трудовій книжці. Крім того, висунула вимоги про визнання недійсним наказу відповідача №64ок від 15.06.2018 щодо звільнення, на підставі ст.38 КЗпП України та відповідно, визнати недійсним запис №45 від 01.12.2017 у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення, на підставі ст.38 КЗпП України. Зобов`язати відповідача змінити формулювання причин розірвання трудового договору, з ст.38 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України, з підстав порушення законодавства про працю та трудового договору. Стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження, визнання недійсним наказу про звільнення, та записів у трудовій книжці, зміни формулювання причин розірвання трудового договору, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - задоволені частково.

Поновлено позивачу строк звернення до суду з оскарження наказу №123 від 01.12.2017 про переміщення молодшої медичної сестри клініко діагностичної лабораторії ОСОБА_1 в інфекційне відділення на ставку молодшої медичної сестри з 01.12.2017.

Визнано недійсним та скасовано запис у трудовій книжці за №44 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення, на підставі наказу №123 від 01.12.2017

В задоволенні іншої частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути на її користь з відповідача судовий збір в розмірі 2819,20 грн.

Апеляційна скарга мотивована обставинами, на які позивач посилалася у позовній заяві.

Вказує, що судом невірно встановлені обставини справи, оскільки позивач фактично була переведена на роботу із більш шкідливими умовами праці, ніж ти, щодо яких надано інформацію суду відповідачем.

Також суд не дав оцінку доказам того, що вона звільнилася не за власним бажанням, а у зв`язку з порушенням її прав роботодавцем, про що свідчить її лист від 15.06.2018 року. І працедавець на мав права самостійно змінювати підстави звільнення, про які вона вказувала у заяві, і звільняти її за ст. 38 КЗпП України без вказівки частини 3 цієї статті.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що скарга позивача не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі щодо скасування рішення суду першої інстанції, є безпідставними та необґрунтованими, натомість рішення суду ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень. Судом вірно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх у своєму рішенні, надано оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.

Відповідач вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Крохмальової Л.П., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача Нуждіна В.І. , який просив залишити рішення без змін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 05.05.2015 на підставі наказу №62ок ОСОБА_1 прийнята на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії Міської лікарні швидкої медичної допомоги м.Маріуполя. За посадовою інструкцією позивач зобов`язана проводити прибирання закріпленої території; отримувати від лаборанта і забезпечувати зберігання і використання господарського інвентаря і миючих засобів: проводити миття, дезінфекцію і сушку лабораторного посуду; виконувати функції кур`єра; дотримуватися правил техніки безпеки, охорони праці та внутрішнього трудового розпорядку, проходити періодичні медичні огляди (т.1 а.с.28).

За повідомленням №6 Управління охорони здоров`я Маріупольської міської ради від 08.11.2017 року №40.2-64549-40.1, відповідно до наказу УОЗ №193 від 15.09.2017 «Щодо оптимізації мережі та штатної чисельності лікувально-профілактичних закладів м.Маріуполя» до штату КУ «Маріупольської міської лікарні швидкої медичної допомоги» з 01.12.2017 внесені зміни, які полягають у зменшенні 21 ставки, серед яких 5 ставок молодшого медичного персоналу. (т.1 а.с.86,87)

Наказом №149 від 02.10.2017 головний лікар КУ «ММЛШМД» ОСОБА_4 довів до відома медичний персонал про оптимізацію ліжкової мережі хірургічного профілю з 115 ліжок стаціонару до 60 ліжок, та передачі 6 ставок лікарів ургентної допомоги, 10 ставок медичних сестер, 5 ставок молодших медичних сестер до МЛ.№1 з терміном виконання до 01.12.2017. Про оптимізацію шляхом скорочення ліжкового фонду та переведення, був повідомлений медичний персонал, в тому числі позивач, яка від відпису відмовилась в присутності начальника відділу кадрів ОСОБА_5 та інспектора ОСОБА_8 (т.1 а.с.88,89)

На виконання наказу УЗО №193 від 15.09.2017 головним лікарем КУ «ММЛШМД» ОСОБА_4 винесено наказ №158 від 27.11.2017 про зміни до штатного розкладу, за яким 1,0 ставки молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії з 01.12.2017 року, виключена, та введена ставка молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) інфекційного відділення. За змінами штатного розпису, затверджених головним лікарем ОСОБА_4, посадовий оклад молодшого медичного персоналу - молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії та молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці) є незмінним як посадовим окладом, так і за надбавками через шкідливі умови праці. (т.1 а.с.100)

Звертаючись до суду, позивач вказувала про суттєві зміни в умовах праці, насамперед посилення шкідливих умови у зв`язку із збільшенням факторів небезпеки зараження через безпосереднє контактування з хворими інфекційного відділення.

Судом першої інстанції перевірено ці обставини. З`ясовано, що за посадовою інструкцією молодшої медичної сестри прибиральниці інфекційного відділення, контактування з хворими не передбачено, оскільки чергування за посадою полягає у проведенні поточної дезінфекції у приміщенням відділення та вологому прибиранні у палатах. (т.1 а.с.109). І за посадовою інструкцією посаду молодшої медичної сестри (санітарки) клініко-діагностичної лабораторії позивач зобов`язана була проводити прибирання закріпленої території.

Вбачається, шо посадові обов`язки, встановлені інструкцією молодшої медичної сестри прибиральниці інфекційного відділення, не містять суттєвих змін в умовах праці позивача. Крім того, як Національним класифікатором професій України, затвердженого 26.12.2005 року, так і Національним класифікатором професій України ДК 003:2010, затверджений 30.11.2017 року передбачені за однім номером класифікації різні посади : 5132 Молодша медична сестра (санітарка-прибиральниця, санітарка-буфетниця та інше) та 5132 Молодша медична сестра по догляду за хворими. (т.1 а.с.97, 133-135).

Частиною 2 ст. 32 КЗпП України встановлено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Тому неможливо не погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що дії роботодавця, пов`язані із переміщенням працівника - ОСОБА_1 в межах підприємства на інше робоче місце, до іншого структурного підрозділу в межах кваліфікації (посади), обумовленої трудовим договором, повністю узгоджується з вимогами ст.32 КЗпП України.

Відповідно, розпорядження (повідомлення) №123 від 01.12.2017 про переміщення молодшої медичної сестри клініко діагностичної лабораторії ОСОБА_1 до інфекційного відділення на ставку молодшої медичної сестри з 01.12.2017, через оптимізацію ліжкового фонду КУ «ММЛШМД», продиктовано виробничими потребами установи та ухвалено керівником, в межах повноважень на переміщення працівника.

Також в суді першої інстанції встановлено, що посада молодшої медичної естри інфекційного відділення КУ «ММЛШМД» не надає працівнику право на пенсію на пільгових умовах. За інформацією, наданою комісією утвореною у інфекційному відділенні КУ «ММЛШМД», (до складу якої увійшов інженер з техніки безпеки та охорони праці), не підлягає атестації дане робоче місце для надання пільг відповідно до Постанови №461 від 24.06.2016 «Про затвердження списків виробництв, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію, за віком на пільгових умовах». (т.1. а.с. 183-197)

Отже, є правильним і законним висновок суду про те що вказаними діями відповідача щодо переміщення позивача на інше робоче місце трудові права позивача не порушені.

Судовим рішенням частково задоволено вимоги позивача: визнано недійсним запис у трудовій книжці за №44 від 01.12.2017 про переміщення ОСОБА_1 на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) прибиральниці інфекційного відділення. Однак, судом це питання вирішено не на підставі вимог ОСОБА_1 , яка обгрунтовувала їх незаконністю дій відповідача у зв`язку із суттєвою зміною умов роботи, а у зв`язку із тим, що запис зроблено безпідставно та всупереч п.2.14. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.93.

Положеннями п.2.2.,2.3.,2.4 Інструкції зазначено, що у трудовій книжці робиться запис саме про переведення на іншу роботу, а не про переміщення працівника. Отже, цей запис не є обов`язковим.

Тому вказаний запис у трудовій книжці прав позивача не порушує, а відповідач рішення суду не оскаржує, тому колегія суддів не переглядає рішення в цій частині.

Звертаючись до суду, позивач вказувала, що заява про звільнення написана нею з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України з огляду на невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, а саме її незаконний перевід на іншу роботу з шкідливими умовами, а наказ про звільнення №64ок від 15.06.2018 ухвалено відповідачем на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням без зазначення частини третьої вказаної норми.

Суд першої інстанції виходив з наступного.

Загальні підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника, визначені ст. 38 КЗпП.

Ч.1 ст.38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Часина 3 вказаної статті закріплює право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, основною умовою звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України є встановлення факту невиконання роботодавцем законодавства про працю, або умов колективного чи трудового договору.

Згідно з пунктом 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зобов`язано суди по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Розглядаючи трудовий спір за позовом ОСОБА_1 , судом безспірно було встановлено, що заяву про звільнення позивач написала за власної ініціативи, вважаючи порушенням умов трудового договору її переміщення у межах установи до іншого структурного підрозділу. З огляду на те, що доводи позивача про перевід на іншу посаду за відсутності згоди працівника, не знайшли свого підтвердження за наслідками судового розгляду, то дії відповідача щодо звільнення працівника за власним бажанням, відповідають вимогам ст.38 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з презумпції обов`язковості доведення обставин, на які посилається, саме стороною, яка стверджує про такі обставини, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних чи допустимих доказів того, що заява про звільнення не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, а також, що звільнення її відбулось без дотримання положень чинного законодавства, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні позові про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну формулювання причин розірвання трудового договору.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що рішення суду суперечить правовим висновкам, висловленим Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року (справа №6-34 цс13), і судовій практиці, де вказано, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Однак зі справи вбачається, що факту порушення роботодавцем законодавства про працю відносно позивача не було, тому немає підстав для обговорення поважності причин порушення.

Інші доводи апеляційної скарги наведених висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу відповідача про її звільнення, визнання недійсним запису про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України і зміну формулювання причини звільнення задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Оскільки у задоволенні основних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, відсутні підстави і для задоволення вимог про компенсацію відповідачем вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна