Провадження № 22-ц/812/808/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 484/3695/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

(треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4) про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлене 4 лютого 2019 року суддею Мельничуком О.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 14 лютого 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач зазначав, що з лютого 2013 року він є власником автомобіля марки Toyota Tundra,2007, реєстраційний державний номер НОМЕР_1, яким користувався його син ОСОБА_5 9 квітня 2014 року невстановлена особа заволоділа транспортним засобом, про що йому стало відомо лише у квітні 2016 року. Тоді ж він звернувся до правоохоронних органів, а згодом дізнався, що 16 травня 2014 року від його імені складено довіреність на ім'я невідомого йому ОСОБА_6 щодо повноважень на вчинення будь-яких дій, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля. За висновком почеркознавчої експертизи, проведеної в ході кримінального провадження, довіреність підписана не ним, а іншою особою. Але на підставі довіреності від 16 травня 2014 року протягом 2014-2015 року автомобіль неодноразово знімався з обліку та перереєстровувався на різних осіб. Останнім зареєстрованим власником спірного автомобіля з жовтня 2015 року є ОСОБА_2, який 13 травня 2016 року видав довіреність на розпорядження автомобілем на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7. 16 червня 2016 року у ОСОБА_3 вилучено автомобіль, який знаходиться в Солом'янському УП ГУНП м.Києва.

Посилаючись на те, що автомобіль вибув з його володіння не з його волі, а відповідач ОСОБА_2, як останній набувач автомобіля, придбав його в особи, яка не мала права на відчуження (ОСОБА_4.) , ОСОБА_1 просив витребувати автомобіль у ОСОБА_2 за правилами статті 388 ЦК.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2, діючи через представника, позов не визнав, посилаючись на відсутність підстав для витребування майна, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема недоведеність того факту, що в квітні 2014 року автомобіль вибув з володіння сина позивача - ОСОБА_5 не з волі останнього. До того ж він, ОСОБА_2, не є володільцем автомобіля, який ним передано у повне розпорядження ОСОБА_3 (фактично продано) у травні 2016 року.

У відповіді на відзив представник позивача навів власну оцінку заперечень представника відповідача. Зокрема, він посилався на те, що доказом вибуття майно поза волею власника є фальсифікація довіреності від 16 квітня 2014 року, а належним відповідачем є останній власник автомобіля, яким є ОСОБА_2, а не особа, яка користується транспортним засобом на підставі довіреності.

До участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.115).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 лютого 2019 року позов задоволено, у ОСОБА_2 витребувано автомобіль марки Toyota Tundra, 2007, реєстраційний державний номер НОМЕР_2 та стягнуто судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та відмовити в позові ОСОБА_1 Апелянт посилався на ті ж обставини, якими обгрунтовував заперечення проти позову, наголошуючи на недоведеності факту вибуття майна поза волею ОСОБА_5 як особи, якій власник передав майно, а також на тому, що він, ОСОБА_2 не є фактичним володільцем транспортного засобу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 виклав власну оцінку доводів апелянта, вважаючи, що підставою для витребування є доведеність факту підробки довіреності від його імені, а не воля останнього законного володільця ОСОБА_5, а будь-яких доказів, які би спростовували висновки суду, апелянт не надав.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2, який повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (а.с.171) та треті особи не з'явились. Справу розглянуто за участю позивача та його представника.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що власником автомобіля з 2013 року був ОСОБА_1, автомобіль вибув з його володіння не з його волі, а тому відповідно до статей 387, 388 ЦК спірне майно має бути витребувано у останнього зареєстрованого власника, яким є ОСОБА_2

Проте, не з усіма висновками суду та застосування норм матеріального та процесуального права можна погодитись.

Так, відповідно до загального правила, встановленого статтею 387 ЦК, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже витребування майна від добросовісного набувача можливо при наявності таких умов, як вибуття майна від власника або особи, якій він передав майно, не з їх волі; набуття майна володільцем з незаконних підстав, зокрема, придбане в особи, яка не мала права на його відчуження ; фактичне знаходження майна у володінні відповідача.

У таких випадках витребування майна може мати місце незалежно від добросовісності набувача.

Захист порушених прав власника майна, що було неодноразово відчужене, здійснюється шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього володільця (добросовісного набувача) цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК.

Відповідно до частини першої статті 397, статей 398, 400 ЦК володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Судом встановлено, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_1 набув у власність автомобіль марки Toyota Tundra, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 (а.с.10-11). 26 березня 2013 року проведена реєстрація придбання транспортного засобу та видане свідоцтво про реєстрацію ТЗ на ім'я ОСОБА_1 (а.с.12-14).

Право користування автомобілем надано ОСОБА_5 (сину позивача), який фактично користувався автомобілем, мешкаючи у м. Києві (а.с.14).

16 травня 2014 року від імені ОСОБА_1 видано нотаріально посвідчену довіреність на представництво інтересів власника з усіх питань, пов'язаних є експлуатацією та відчуженням автомобіля, на ім'я ОСОБА_6 (а.с.22).

20 травня 2014 року ОСОБА_6 видав довіреність в порядку передоручення представництва ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_8 (а.с. 24).

Того ж дня за заявою ОСОБА_8 автомобіль було знято з обліку для реалізації (а.с.27).

В подальшому транспортний засіб неодноразово перереєстровувався на різних осіб. Так, 23 липня 2014 року здійснена реєстрація прав на спірний автомобіль, як придбаний через торгівельну організацію, на ім'я ОСОБА_9, 23 вересня 2014 року - на ім'я ОСОБА_10, 28 жовтня 2014 року - на ім'я ОСОБА_11, 23 грудня 2014 року - на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_12, 2 жовтня 2015 року - на ім'я ОСОБА_2 (а.с.14-19, 20 ).

13 травня 2016 року ОСОБА_2 видав довіреність на розпорядження спірним автомобілем на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с.52).

29 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Солом'янського УП ГУНП в м.Києві з заявою про те, що 9 квітня 2014 року невстановлена особа незаконно заволоділа його автомобілем.

В ході кримінального провадження 16 червня 2016 року на підставі ухвали Солом'янського районного суду м.Києва від 13 червня 2016 року автомобіль вилучено у ОСОБА_3 (а.с.35, 36).

За висновком почеркознавчої експертизи від 23 січня 2017 року підпис в довіреності від 16 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_6 виконаний не ОСОБА_1 (а.с.29-31).

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна, позивач ОСОБА_1 посилався на доведеність того факту, що довіреність від 16 травня 2014 року він не видавав, що доводить як факт вибуття майна з його володіння не з його волі, так і факт незаконного володіння його майном останнім титульним власником - ОСОБА_2

Разом з тим, відповідно до пункту 19 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 7 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої це майно фактично знаходиться. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Особа, у тимчасовому користуванні якої знаходиться майно, має бути залучена до участі у справі як відповідач або співвідповідач.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що останнім володільцем (користувачем) спірного автомобіля на підставі довіреності від 13 травня 2016 року (генеральна) є ОСОБА_3 (а.с.44-47), і саме в нього автомобіль було тимчасово вилучено в ході слідчих дій (а.с.36), належним відповідачем (співвідповідачем) за віндикаційними вимогами (статті 387, 388 ЦК), є саме ОСОБА_3

Проте, ОСОБА_3 до участі у справі як відповідач (співвідповідач) не залучався, а доказів того, що ця особа належним чином повідомлена про залучення її до участі у справі як третю особу, матеріали справи не містять.

Виходячи положень статті 367 ЦПК, вирішення питання про залучення до участі у справі осіб, які не були залучені судом першої інстанції, виходить за межі повноважень апеляційного суду.

Крім того, відповідно до диспозиції статті 388 ЦК встановленню підлягає факт незаконного (без відповідної правової підстави) заволодіння спірним майном.

У випадках вчинення декількох правочинів щодо майна, яке вибуло з володіння власника, незаконність набуття майна останнім володільцем, як правило, обгрунтовується незаконністю передачі права на майно першим власником, тобто першого правочину у цьому ланцюгу.

З питань належних способів захисту прав власника при укладенні декількох правочинів щодо спірного майна судова практика є неоднаковою.

Проте апеляційний суд вважає більш прийнятною позицію, за якою якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то захист прав власника здійснюється шляхом визнання недійсним першого правочину (учасником якого був позивач або від імені якого його укладено) та витребування майна у останнього набувача.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 лютого 2014 року (справа №6-165цс13), а саме, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину.

Необхідність оцінки чинності першого правочину (визнання його недійсним) для належного висновку про незаконність володіння майном останнім набувачем також випливає з презумпції правомірності набуття права власності за частиною 2 статті 328 ЦК, за якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Проте вимог про визнання недійсною довіреності від 16 травня 2014 року ОСОБА_1 не заявляв.

Але, незалежно від наявності окремої позовної вимоги щодо недійсності доручення від 16 травня 2014 року, для вирішення питання незаконності володіння останнім набувачем суд має дати оцінку чинності цього доручення як правочину. Стороною цього правочину є ОСОБА_6

Висновок про вибуття майна поза волею власника або особи, якій це майно передано (ОСОБА_5.), має грунтуватись не тільки на висновку почеркознавчої експертизи. Встановленню підлягають всі обставини подій квітня-травня 2014 року, учасником яких був ОСОБА_13

Учасниками спірних правовідносин є й ОСОБА_5, як особа, які це майно передано власником.

Проте до участі у справі ці особи не залучались.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1, заявлений з підстав, викладених в позовній заяві, тільки до ОСОБА_2, який не має спірного автомобіля у володінні та користуванні, задоволенню не підлягає.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на всі необхідні умови застосування правил статей 387,388 ЦК, не встановив всіх дійсних учасників спірний правовідносин, не залучив їх до участі, не дав оцінку цих правовідносин, а висновки по суті спору обгрунтував недостатньо доведеними обставинами, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

Проте, це не позбавляє позивача права повторного звернення до суду з підстав та з вимогами, зазначеними вище.

Згідно зі статтею 141 ЦПК з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 1057,20 грн. судового збору, сплаченого відповідачем при подачі апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 лютого 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057,20 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 26 квітня 2019 року.