ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2818/19 Справа № 186/533/18 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

22 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання відповідачу у власність грошових коштів в розмірі 7000,00 доларів США для проведення відповідачем ремонту в квартирі АДРЕСА_1 . Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності двох свідків, розпискою від 14 травня 2014 року. Згідно якої, відповідач зобов`язувався повернути позивачу позику в розмірі 7000,00 американських доларів в строк до 15 квітня 2015 року. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики у розмірі 183 820,00 гривень, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми за період від 16 квітня 2015 року по 05 квітня 2018 року у розмірі 16 392,80 гривень та пеню передбачену договором позики у розмірі 0,01 % облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 16 квітня 2017 року по 5 квітня 2018 року у розмірі 90 037,16 гривень.(а.с.1-7).

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Першотравенська, Дніпропетровської області, зареєстрованого по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, зареєстрованого по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 15 квітня 2014 року, яка станом на 05 квітня 2018 року становить 290 249,96 грн., та складається із заборгованості за сумою позики в розмірі 183 820,00 грн., заборгованості за 3% процентами річних від простроченої суми в розмірі 16 392,80 грн., заборгованість за пенею передбаченої договором позики в розмірі 90 037,16 грн.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.51-53).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.77-79).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 15 квітня 2014 року уклав з ОСОБА_1 договір позики, за умовами якого отримав грошові кошти в розмірі 7 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 квітня 2015 року, у разі невиконання зобов`язання зобов`язався сплатити 0,01 % ставки НБУ за кожен день прострочки.

Згідно письмової вимоги від 31 березня 2018 року встановлено, що відповідача було повідомлено про необхідність погашення заборгованості за договором позики.

14 квітня 2018 року в межах строку позовної давності позивач звернувся до суду з цим позовом, що підтверджується штампом пошти на поштовому відправлені № 52 8.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції керувався нормами чинного законодавства та виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною ним власноруч, в повному обсязі не повернув, тому у зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача у сумі 183820,00 грн., а також три відсотки річних у розмірі 16392,80 грн. та пеня у розмірі 90037,16 грн., а всього 290 249,96 грн.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору. А згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, зокрема, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється з підстав, встановлених договором або Законом, зокрема, шляхом виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, зобов`язання за договором не припинено ані шляхом його виконання, ані з інших підстав, встановлених Законом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач в порушення вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем та зазначеного в оскарженому рішення, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду 1 інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем у сумі 7 000, 00 доларів США, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з розписки (а.с.10) відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти, які зобов`язався повернути до 15 квітня 2015 року.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач в своїй апеляційній скарзі не заперечував сам факт отримання грошових коштів від позивача та підписання розписки, а заперечував лише отриманні коштів в доларах США, однак не надав суду належних та відповідних доказів на підтвердження своїх доводів.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: