ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/18/19 Справа № 177/1104/17 Головуючий у першій інстанції: Строгова Г.Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до обслуговуючого кооперативу "Садівниче товариство "Исследователь-Агро", ОСОБА_2 про встановлення факту, визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на межі з земельною ділянкою його батьків знаходиться земельна ділянка, яка належала ОСОБА_3 , якою він користується з 1996 року. У серпні 2000 року ОСОБА_3 в присутності свідків передала йому в користування зазначену земельну ділянку та правовстановлюючі документи на неї. На протязі всього часу користування він регулярно здійснює членські внески за земельну ділянку та постійно покращує її стан, у зв`язку з чим, він є добросовісним набувачем. Тому, уточнивши позовні вимоги, просив встановити юридичний факт добросовісного безперервного, відкритого користування земельною ділянкою Садівничого товариства "Исследователь Агро", який знаходиться за адресою АДРЕСА_1; визнати за ним, позивачем, право власності на земельну ділянку Садівничого товариства "Исследователь - Агро", який знаходиться за адресою АДРЕСА_1, для ведення садівництва за набувальною давністю.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до обслуговуючого кооперативу "Садівниче товариство "Исследователь-Агро", ОСОБА_2 про встановлення факту, визнання права власності за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що стверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки та відповідним оголошенням про слухання справи, що розміщене на веб-сайті судової влади.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП НОМЕР_1 , зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1080, виданим Головою Кіровської сільської Ради народних депутатів 20 березня 1995 року, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га; земельна ділянка розташована на території садівничого товариства "Исследователь" НДІ5ПГ" (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис про смерть № 215 від 20 лютого 2015 року (а.с.51).

Відповідно до відповіді Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 16.11.2017 року за вих.2473/02-14, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 , в шестимісячний термін із заявою про прийняття спадщини звернувся син - ОСОБА_2 , із заявою про відмову від прийняття спадщини звернувся син - ОСОБА_4 . Більше до нотаріальної контори ніхто не звертався; заведено спадкову справу №397-2015; свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Згідно з роз`ясненнями у п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно ч. 1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Як слідує із зазначеної вище норми, на яку позивач посилається як на правову підставу позовних вимог, законодавцем передбачено лише право громадян звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання в користування земельної ділянки, якою вони добросовісно, відкрито і безперервно користуються протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування або залишення його без розгляду, громадянин має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 року по справі №670/266/17, провадження №61-7680св18.

Разом з цим, відповідної вимоги у даній справі позивачем не заявлено; належної відмови уповноваженого органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування у задоволенні клопотання про передачу спірної земельної ділянки у власність позивачу - суду не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

Згідно матеріалів цивільної справи, спірна земельна ділянка з моменту набуття ОСОБА_3 права власності на неї, та до смерті ОСОБА_3 перебувала у власності останньої, про що позивач був обізнаний.

Відповідно до змісту позовної заяви, ОСОБА_3 у серпні 2000 року передала у користування позивачу спірну земельну ділянку; як вбачається з пояснень наданих у судовому засіданні в апеляційному суді, у 2000 році між позивачем та ОСОБА_3 було укладено усний договір купівлі-продажу; тобто позивач, згідно змісту позовної заяви та апеляційної скарги, пояснень, наданих у судовому засіданні, володів спірною земельною ділянкою за волею її власника, за домовленістю з останнім; після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернувся її син ОСОБА_2 , який є відповідачем у даній справі. Зазначене виключає наявність підстав для задоволення даного позову позивача.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність, безпідставність позовних вимог та ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді