Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 448/727/16-ц

провадження № 61-18852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Мостиська Друга сільська рада Мостиського району Львівської області, треті особи: Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара Олександра Степанівна, Мостиська державна нотаріальна контора, Мостиська районна державна адміністрація Львівської області,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Мостиська Другої сільської ради Мостиського району Львівської області (далі - Мостиська Друга сільська рада), треті особи: Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Кубара О. С. (далі - ПН Кубара О. С.), Мостиська державна нотаріальна контора, Мостиська районна державна адміністрація Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_3 , якій, зокрема належав будинок АДРЕСА_1 . 25 березня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно. Інших спадкоємців, яким би належало право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , немає. У встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказаний будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 рокуу складі судді Стецика Я. Є. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спадкодавець ОСОБА_3 була фактичним власником спірного спадкового майна, хоча і не оформила належним чином право власності на нього, а тому є всі підстави для визнання за позивачем права власності на домоволодіння, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом і прийняла спадщину в установленому законом порядку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що на час смерті ОСОБА_3 та на час подання скарги у спірному будинку були зареєстровані: вона, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яких не було залучено до участі в цій справі. Спірний будинок є комунальною власністю. Спадкодавець не була його забудовником, проживала в ньому на правах найму. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували належність спірного будинку до спадкового майна та наявність у спадкодавця права власності на нього.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 рокускасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено законність набуття спадкодавцем ОСОБА_3 у власність спірного будинку, а тому це майно не може бути об`єктом спадкування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження за скаргою ОСОБА_2 та не дав правової оцінки поважності/неповажності причин пропуску такого строку. Апеляційний суд не взяв до уваги того, що ОСОБА_2 не обґрунтувала і не надала доказів на підтвердження вирішення місцевим судом питання про її права та обов`язки. Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що спірний будинок належить до об`єктів комунальної власності, оскільки докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні. Так як Мостиська Друга сільська рада не оскаржила рішення місцевого суду в апеляційному порядку, то відсутні правові підстави вважати, що цей будинок відносися до майна комунальної власності.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справа № 448/727/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1220, частиною третю статті 1223, частиною першою статті 1270 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1223, статті 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що 25 березня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений ПН Кубарою О. С., згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що за законом матиме право, заповіла своїй онуці ОСОБА_1 . Заповіт не змінювався і не скасовувався, недійсним в судовому порядку не визнавався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 квітня 2014 року серії НОМЕР_1 , виданим Мостиська Другою сільською радою.

З довідок № № 175 і 176 від 17 березня 2016 року, виданих Мостиська Другою сільською радою встановлено, що в житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані батько позивача ОСОБА_7 , її баба ОСОБА_3 (спадкодавець), а також ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з довідкою від 07 липня 2016 року № 230, виданою Мостиська Другою сільською радою, спірний будинок був споруджений у 1946 році та відноситься до комунальної власності.

Довідкою від 24 травня 2017 року № 142, виданою Мостиська Другою сільською радою, підтверджується, що спірний будинок до 2001 року знаходився на балансі Будівельного управління № 2 Львівської залізниці. 10 грудня 2001 року всі житлові будинки по АДРЕСА_1 були передані на баланс Мостиська Другій сільській раді. Рішенням сесії Мостиська Другої сільської ради від 26 вересня 2003 року № 1 було створене Комунальне підприємство «Мій дім», на баланс якого передано весь житловий фонд сільської ради.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності набуття ОСОБА_3 у власність спірного будинку і належності цього майна на праві власності спадкодавцю на момент відкриття спадщини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Посилання в касаційній скарзі на те, що при відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, є безпідставними з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд поновлює строк за клопотанням сторони у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування визначених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

ОСОБА_2 не була залучена до розгляду цієї справи і, відповідно, їй не надсилалася копія рішення місцевого суду.

23 лютого 2017 року представник ОСОБА_2 - адвокат Зозуля А. В. звернувся до суду першої інстанції із заявою про надання матеріалів справи для ознайомлення та про видачу рішення від 14 липня 2016 року, копію якого він отримав цього ж дня.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що копію рішення від 14 липня 2016 року ОСОБА_2 (її представник) отримувала до 23 лютого 2017 року.

Апеляційна скарга на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 липня 2016 року була подана ОСОБА_2 04 березня 2017 року, тобто у десятиденний строк після отримання повного тексту рішення місцевого суду, що підтверджується конвертом (аркуш справи 81).

З урахуванням викладеного, відкриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга подана з дотриманням строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року.

Таким чином, строк на апеляційне оскарження ОСОБА_2 не пропущений, а тому в апеляційного суду не було правових підстав для застосування вимог частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року та постановлення ухвали за наслідками вирішення питання про поновлення процесуального строку.

Відповідно до частини третьої статті 10, частин першої та другої статті 11 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України 2004 року передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Доводи заявника про те, що подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 не обґрунтувала і не надала доказів на підтвердження вирішення місцевим судом питання про її права та обов`язки, є безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі вона посилалася, зокрема на те, що ОСОБА_7 пред`явлено до неї, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 позов про визнання їх такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням. Визнання за позивачем права власності на спірний будинок позбавило їх права на здійснення приватизації житла, в якому вони зареєстровані. Таким чином, ОСОБА_2 навела доводи, які давали підстави вважати, що місцевим судом вирішено питання про її права та обов`язки, і ці доводи підлягали перевірці в судовому засіданні.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов