Дата документу 17.05.2019 Справа № 317/3602/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3602/18 Головуючий у 1 інстанції Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1832/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 06.08.2012 р. та отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначає, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2018 р. має заборгованість у розмірі 113 206, 34 грн.

Посилаючись на викладене, просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 113 206, 34 грн. за кредитним договором №б/н від 06.08.2012 р., яка складається з наступного: 1983,56 грн. - заборгованість за кредитом; 111 222,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 06.08.2012 року по 31.03.2018 року та судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Зазначений висновок суду є правильним і таким, що узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 р. № 519 змінено тип та найменування позивача з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Згідно умов укладеного кредитного договору № б/н від 06.08.2012 р. ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт надає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, та клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають між сторонами договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з п. 1.1.2.5 Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за користування ним, перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісію;

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

За правилом пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим мінімальним щомісячним платежем, а також овердрафту, що виникає по таким карткам, приведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, що є невід`ємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно зі статтею 212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13.

Згідно до п. 2.1.1.12.6.3 Умов та Правил надання банківських послуг проценти за користування кредитом (кредитним лімітом) та/або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, передбачену пунктами 2.1.1.12.4 і 2.1.1.12.5, при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та/або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) та/або овердрафт стають простроченим кредитом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідачем частково були сплачені грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, однак, у порушення умов кредитного договору, відповідач не виконав зобов`язання за вказаним договором у повному обсязі.

Згідно наданого Позивачем розрахунку, розмір заборгованості відповідача станом на 31.08.2018 року становить: 1983,56 грн. заборгованість за кредитом, 111 222,78 грн. заборгованість за процентами за період з 06.08.2012 р. по 31.03.2018 р. (а.с.4-5)

Проте, судом першої інстанції встановлено арифметичні помилки у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості, банком всупереч умов договору проценти обчислені з розрахунку 365 днів на рік, а не 360 днів, як зазначено у п. 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг,

При нарахуванні відсотків за кредитом банком застосовувалась формула розрахунку відсотків за кредитом у подвійному розмірі, з посиланням на те, що з квітня 2014 року на підставі наказу банку від 02 квітня 2014 року відсотки за користування простроченим кредитом нараховуються банком у подвійному розмірі на всю суму заборгованості, включаючи тіло кредиту, раніше нараховані відсотки та санкції.

Фактично нарахування відсотків на всю суму заборгованості проводилося банком не у відповідності з умовами договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що відповідач відповідно до пунктів 1.1.3.2.3, 1.1.3.1.9 Умов був повідомлений про запровадження з квітня 2014 року іншого порядку (формули) нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Судом встановлено, що позивач не надав суду доказів про те, що відповідач брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом з квітня 2014 року в подвійному розмірі при виникненні прострочених зобов`язань та за формулою, згідно якої нарахування процентів з квітня 2014 року здійснюється в тому числі на нараховані проценти та санкції (пеню та штрафи) попереднього місяця, навіть при належному виконанні позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Згідно наданого банком примірнику Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зазначені положення не передбачені, при цьому докази про ознайомлення відповідача з наказом від 02 квітня 2014 року банком не надані. Умови про застосування до відповідача подвійної відсоткової ставки не зазначені і в самому розрахунку заборгованості банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до частини 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Тобто, нарахування процентів, в тому числі на вже нараховані проценти та нараховані санкції, суперечить нормам ст.ст. 536, 550, 1048 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно встановив, що наданий відповідачем розрахунок відповідає вимогам ст.ст. 536, 550, 1048 ЦК України, згідно якого розмір боргу за тілом кредиту відповідачем не оспорюється і складає 1983,56 грн., розмір заборгованості за відсотками становить 4298,1 грн.

Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачем надано до суду першої інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.660.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст..257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За приписами ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з пунктом 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим мінімальним щомісячним платежем, а також овердрафту, що виникає по таким карткам, приведений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування, що є невід`ємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно зі статтею 212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості.

Згідно виписки по рахунку відповідачем здійснено останній платіж 12.03.2013 року у сумі 120,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 27 жовтня 2015 року банком було здійснене автоматичне погашення простроченої заборгованості у сумі 251,85 грн., однак вказане не свідчить про переривання строку позовної давності, з огляду на те, що самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача про визнання ним свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання позовної давності.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості випливає, що прострочена заборгованість за кредитом виникла 29.03.2013 року, після цієї дати погашення заборгованості відповідачем не здійснювалося.

Згідно пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, з 30.03.2013 р. починається обчислення 210-денного строку, який сплив для відповідача 26.10.2013р. (останній день повернення кредиту в повному обсязі).

З 27.10.2013 року у банку настало право на повернення всієї суми кредиту та інших нарахованих на цю дату складових, тому трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення визначеної банком заборгованості спливав 27.10.2016р., а з позовом банк звернувся до суду в жовтні 2018 року.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строку позовної давності.

Крім того, встановлено, що позивач не заявляв про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності.

Положеннями ст.. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ст.. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 211 дня з моменту виникнення простроченої заборгованості - 27 жовтня 2013 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.

З огляду на те, що строк виконання зобов`язання настав 26 жовтня 2013 року, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся у жовтні 2018 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банк не має право на проценти, нараховані після 26 жовтня 2013 року.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: