ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/3628/18

Номер провадження 22-ц/816/2682/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 лютого 2019 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 20 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

25 червня 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 15 квітня 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № НОМЕР_1 , відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у сумі 1000 грн зі сплатою відсотків за несанкціонованим овердрафтом 35,00% річних.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань станом на 7 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 3187 грн 46 коп, яку просив стягнути на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 лютого 2019 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суму кредитної заборгованості в розмірі 3187 грн 46 коп та судовий збір у розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити та відшкодувати йому, як споживачеві моральну шкоду у порядку ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

При цьому зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи заборгованість за кредитним договором не врахував, що він як споживач не надавав згоди на отримання такої послуги, отримував лише зарплатні кошти, ніякі кредитні кошти він не використовував. Вважає, що не забезпечення відповідачем допиту в якості свідка по справі працівника банку, який підписав договір, свідчить про необґрунтованість позиції по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2018 року: 1762 грн х 100= 176200 грн), тому розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2015 року між сторонами укладений договір № 2291824 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки (а.с. 27-28).

26 травня 2015 року між сторонами укладений додатковий договір № 1 до договору № 2291824 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.1.4 додаткового договору, банк встановлює клієнту кредит в сумі 1000,00 грн. Строк дії кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка складає 35% річних.

Згідно з розрахунком заборгованості, у зв`язку з порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 7 травня 2018 року утворилася заборгованість в розмірі 3187 грн 46 коп (а.с. 15-16), у тому числі: загальна сума основної заборгованості - 905,08 грн, загальна сума заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом - 766,25 грн, загальна сума заборгованості за розрахунково-касове обслуговування - 6,00 грн, загальна сума нарахованої пені - 979,46 грн, сума втрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 300,49 грн, сума втрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 133,82 грн, розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 65,98 грн, розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 30,38 грн.

Доказів погашення боргу суду не надано. Разом з цим, відповідач не заперечував отримання ним та користування кредитними коштами в сумі 1000 грн.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст. ст. 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті визначеними в кредитному договорі.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Правильно і з достатньою повнотою встановивши такі факти, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в порушення умов кредитного договору та вимог ст. ст. 526, 530, 1050, 1054 ЦК України ОСОБА_1 допустив прострочену заборгованість зі сплати кредиту, відсотків, комісії, а тому на визначених ст. ст. 1049, 1050 ЦК України підставах стягнув з позичальника на користь банку заборгованість за кредитом станом на 07 травня 2018 року, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, заборгованість за розрахунково-касове обслуговування, пеню, інфляційні витрати, 3% річних.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, на підставі наданих сторонами доказів, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що проставлена на тексті договору рукописна помітка «Заблокувати» не може вважатися заявою про відмову від певних його умов, а не виконання такого його розпорядження банком не може бути розцінене як застосування нечесної підприємницької практики.

Відповідачем не надано доказів звернення до установи банку із заявою про відмову від встановленого кредиту при відкритті рахунку у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував те, що він отримав та використав кредитні кошти. Посилання на списання боргу за рахунок компенсації за знецінений вклад в Ощадбанку суд правильно не взяв до уваги, так як такий порядок погашення заборгованості не передбачений умовами договору та законом.

Вимога апеляційної скарги про відшкодування йому, як споживачеві моральної шкоди у порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставною, оскільки вказана норма передбачає вирішення питання про відшкодування моральної шкоди одночасно із задоволенням позовних вимог про захист прав споживача, однак він не є позивачем у справі, яка переглядається.

Отже, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик