Справа № 343/1120/18
Провадження № 22-ц/4808/554/19
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника ТОВ «Кредитні ініціативи»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Долинського районного суду, ухвалене у складі судді Керніцького І.І. 10 грудня 2018 року в м. Долині,

в с т а н о в и в :

18.06.2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В заяві зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №02-07/529-Ф, укладеним 15.05.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 на суму 250 000 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном повернення 14.05.2017 року, станом на 01.02.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 173 132,54 грн., з якої: 53 739,20 грн. заборгованість за кредитом, 50 892,20 грн. заборгованість по відсотках, 2 741,44 грн. заборгованість по комісії та 65 759,70 грн. пені.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, ТОВ «Кредитні ініціативи», як правонаступник згідно договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, просило стягнути вищевказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Долинського районного суду від 10 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення в суд даним позовом, оскільки право вимоги кредитної заборгованості виникло у ТОВ «Кредитні ініціативи» 17.12.2012 року, а позовна заява здана позивачем на пошту 13.06.2018 року та поступила в суд 18.06.2018 року.

У апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача, викладені у відповіді на відзив відповідача, про те, що згідно п. 6.10 кредитного договору сторони збільшили строк позовної давності до 10 років.

При цьому апелянт зауважує, що на дату відступлення права вимоги прострочена заборгованість за кредитним договором була відсутня, а тому суд помилково зазначив, що право позивача на пред`явлення вимоги до відповідача виникло 17.12.2012 року.

Також суд не врахував доводи щодо періоду розрахунку заборгованості. Позивач звертав увагу суду, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу кредитора тільки 17.12.2012 року і обсяг зобов`язань за кредитним договором визначався станом на вказану дату на підставі додатків до договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, а тому позивач не мав можливості надати деталізований розрахунок заборгованості за період з 15.05.2007 року.

При цьому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наявного у справі розрахунку заборгованості, хоча він, як клієнт банку, вправі був самостійно звернутися до первісного кредитора з заявою про видачу йому виписки про рух коштів на його рахунку.

Крім того, судом не взято до уваги, що після відступлення права вимоги у 2013 році відповідач здійснював платежі на погашення заборгованості новому кредитору, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, а, отже, відповідач був повідомлений про нового кредитора та розрахункові рахунки, на які слід здійснювати такі платежі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Кредитні ініціативи» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи, та повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Встановлено, що 15.05.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №02-07/529-Ф, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит на суму 250 000 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном повернення 14.05.2017 року (а.с. 4-8).

18.11.2008 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року, відповідно до якої з 18.11.2008 року встановлюється процентна ставка за користування кредитом в розмірі 21% річних (а.с. 81).

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» придбало права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, перелік яких міститься в Додатку 1 до цього договору (а.с. 17-27).

Згідно витягу з Реєстру позичальників (Додаток №1) до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» придбало право вимоги за кредитним договором №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року, позичальник ОСОБА_1 (а.с. 28).

Встановлено, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, останній платіж здійснив 11.07.2013 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 01.02.2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила 173 132,54 грн., з якої: 53 739,20 грн. заборгованість за кредитом, 50 892,20 грн. заборгованість по відсотках, 2 741,44 грн. заборгованість по комісії та 65 759,70 грн. пені (а.с. 15-16).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 6.10 кредитного договору №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року строк позовної давності погоджений сторонами тривалістю 10 років.

Суд першої інстанції залишив поза увагою вказані умови кредитного договору про збільшення позовної давності та помилково дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення в суд з даним позовом.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Долинського районного суду від 10 грудня 2018 року та ухвалення нового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого позивачем, за період з 17.12.2012 року по 01.02.2018 року становить 173 132,54 грн., з якої: 53 739,20 грн. заборгованість за кредитом, 50 892,20 грн. заборгованість по відсотках, 2 741,44 грн. заборгованість по комісії та 65 759,70 грн. пені (а.с. 15-16).

Доказів на спростування наведеного відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом, який наданий до 14 травня 2017 року включно (п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 3.3 договору).

Відтак, у межах строку кредитування до 14 травня 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами відповідно до графіку (Додаток №1), який є невід`ємною частиною кредитного договору. Починаючи з 15 травня 2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом, відсотками та пеня за період з 17.12.2012 року по 14.05.2017 року, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за вказаний період становить 143 315,40 грн., з якої: 53 739,20 грн. заборгованість за кредитом, 43 177,26 грн. заборгованість за відсотками та 46 398,94 грн. пені.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення 2 741,44 грн. заборгованості по комісії є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно п.5.6.2 кредитного договору за управління кредиту Банк встановлює комісію, яка підлягає сплаті, а саме: 0,09% від залишку суми кредиту на перше число звітного місяця. Комісійні нараховуються щомісячно за два робочі дні до кінця звітного місяця та сплачуються позичальником до останнього робочого дня звітного місяця.(а.с.6)

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746 цс 16.

Отже, у задоволенні позову в частині стягнення комісії слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» витрати по оплаті судового збору в розмірі 5374,33 грн., а саме: 2149,73 грн. за подання позовної заяви та 3224,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21, , п/р НОМЕР_2 в ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346, заборгованість за кредитним договором №02-07/529-Ф від 15.05.2007 року в розмірі 143 315,40 грн. (сто сорок три тисячі триста п`ятнадцять гривень 40 коп.), з якої: 53 739,20 грн. (п`ятдесят три тисячі сімсот тридцять дев`ять гривень 20 коп.) заборгованість за кредитом, 43 177,26 грн. (сорок три тисячі сто сімдесят сім гривень 26 коп.) заборгованість по відсотках та 46 398,94 грн. (сорок шість тисяч триста дев`яносто вісім гривень 94 коп.) пені.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 5 374,33 грн. (п`ять тисяч триста сімдесят чотири гривні 33 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 10 травня 2019 року