КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 761/45386/17

провадження № 22-ц/824/7139/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2»

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргугенерального директора Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» Мазепи Ніни Миколаївни

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у складі судді Мальцева Д.О.

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року виконуючий обов`язків генерального директора ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про виселення без надання іншого жилого приміщення, в якому просив виселити ОСОБА_2 з кімнати №20/ 2 АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення та стягнути суму судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1998 року позивач є власником зазначеного гуртожитку, у кімнаті № 20/ 2 якого проживає відповідач. Вказував, що відповідач не перебуває з позивачем у трудових відносинах, від укладення договору оренди житла відмовилася, а тому безпідставно користується майном позивача, порушуючи при цьому права власника гуртожитку.

Вказував, що відповідача необхідно виселити з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, оскільки у неї відсутні правові підстави проживати в гуртожитку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 04 квітня 2019 року генеральний директор ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» Мазепа Н.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані представником позивача докази, які мають значення для справи.

Зазначає, що 22 січня 2019 року позивач направив письмовий запит до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про надання інформації чи була відповідач власником квартири АДРЕСА_3 . З відповіді на вказаний запит позивачеві стало відомо, що ОСОБА_2 належить на праві власності ј частина зазначеної вище квартири, тобто, відповідач забезпечена іншим житловим приміщенням.

Вказує, що законодавством України передбачено використання громадянами України гуртожитків як тимчасового житла виключно до вирішення своїх житлових питань.

Уважає, що оскаржуване рішення порушує право власності позивача та безпідставно перекладає тягар забезпечення додатковим житлом відповідача саме на позивача.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано відповідних доказів того, що відповідач вселилася до спірної кімнати гуртожитку позивача з порушенням встановленого законом порядку, а також з невідповідності обраного позивачем способу захисту своїх прав обставинам справи з огляду на те, що основною підставою для звернення до суду із вказаним позовом стало те, що відповідач відмовився від укладення договору найму (оренди) ліжко-місць з позивачем.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах закону.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 18 вересня 1998 року, серія НОМЕР_1 (а.с. 6).

Відповідно до Акту огляду кімнати АДРЕСА_4 під час обліку кімнат та осіб, що проживають у гуртожитку ПрАТ «Трест Київміськбуд-2», встановлено, що у вказаній кімнаті фактично проживає та зареєстрована з 23 грудня 2008 року відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 11 січня 2018 року № 24743121, відповідач ОСОБА_2 з 23 грудня 2008 року дійсно зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_4 .

Таким чином, судом установлено, що ОСОБА_2 тривалий час з 2008 року проживала у гуртожитку, вважала його своїм житлом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 317 та ст. 391 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР).

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер.

Згідно положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції також установлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти договір найму (оренди) ліжко місць.

Згідно пояснень представника позивача, наданих під час розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на ту обставину, що відповідач відмовився від укладання договору найму (оренди) ліжко-місць, відтак проживає в кімнаті гуртожитку без будь-яких правових підстав, чим, у свою чергу, порушує права позивача, як власника гуртожитку, а тому підлягає виселенню.

Відповідно до положень статті 127 ЖК Української РСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно із частиною другою статті 128, статтею 129 ЖК Української РСР, частиною першою пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Отже, при вирішенні питання про виселення відповідача, суду необхідно встановити баланс між правами та інтересами відповідача, яка тривалий час проживає у спірному житлі, та метою, яку переслідує позивач при поданні даного позову про виселення відповідача із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і самим цим заходом.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 проживала у наданому їй житловому приміщенні з 2008 року, тобто на час звернення позивача до суду з вимогою виселення, майже 11 років, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв`язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло належним ОСОБА_2 .

При цьому, позивачем не надано відповідних доказів того, що відповідач вселився до спірної кімнати гуртожитку позивача з порушенням встановленого законом порядку.

Окрім того, підставою для звернення до суду з позовом про виселення без надання іншого житлового приміщення стало те, що відповідач відмовилася від укладення договору найму (оренди) ліжко-місць з позивачем, що свідчить про невідповідність обраного способу захисту прав позивача обставинам справи, про що правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 вселилася до кімнати 20 /2 по вулиці Туполєва, 16-1 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цим житлом - протягом майже 11 років, дійшов обґрунтованого висновку, що право користування відповідача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача майна, яке належить їй на праві власності, а саме, ј частини квартири АДРЕСА_3 , не заслуговують на увагу суду та є безпідставними, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на недоведеність позивачем неправомірного вселення ОСОБА_2 до гуртожитку та правових підстав, заявлених позивачем, для її виселення.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н ОВ И В :

Апеляційну скаргу генерального директора Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» Мазепи Ніни Миколаївни- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай