КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/37389/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Піхур О.В.

29 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року в справі за позовом Громадської організації «Українська асоціація студентів» до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Громадська організація «Українська асоціація студентів» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути із відповідача грошові кошти у сумі 5 867,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Громадської організації «Українська асоціація студентів» грошові кошти у сумі 5 867,50 грн., судові витрати в розмірі 1 600,00 грн., а всього стягнуто 7 467,50 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що вимоги про повернення безпідставно набутого майна можуть бути пред`явлені власником до особи, яка його утримує або набула його собі.

Звертає увагу на те, що майно яке було отримано відповідачем по видатковій накладній №11, не підпадає під зміст ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно та було використано для та під час проведення Міжнародного студентського семінару і відповідач від цього майна не отримав ніякого прибутку та не привласнив його для власних особистих інтересів чи певної вигоди.

Вказує, що відповідач мав право отримати майно, володіти, користуватися і розпоряджатися відповідним майном громадської організації.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Громадська організація «Українська асоціація студентів» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що відповідач була обізнана із змістом Статуту, та подаючи його як доказ не дотрималася вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6814/2019
Звертає увагу на те, що клопотання про виклик свідків було розглянуто судом першої інстанції та постановлено протокольну ухвалу про його відмову, у зв`язку з порушенням строку подання. Зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм процесуального права. Вказує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України. Зазначає, що наведені в апеляційній скарзі доводи жодним чином не підтверджують наявність у відповідача правових підстав діяти від імені позивача, зокрема і отримувати спірне майно.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, крім того, посилання представника відповідача на те, що відповідач діяв правомірно, як голова секретаріату ВМГО «Українська асоціація студентського самоврядування», якому надано право згідно статуту, зберігати документацію асоціації, печатки, штампи, засвідчувати документи своїм підписом та печаткою, суд не бере до уваги, оскільки, права надані йому за статутом не уповноважують його на отримання продукції від імені ГО «Українська асоціація студентів», крім того, сам статут відповідачем суду не було надано.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.,

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 29 березня 2016 року між Всеукраїнською молодіжною громадською організацією «Українська асоціація студентського самоврядування» та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір на виготовлення друкованої продукції № 2903/16 (а. с. 5-6).

Згідно із п. 1.1 вищезазначеного договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати і передати замовнику друковану продукцію по номенклатурі, кількість зазначена у рахунках. Відповідно до пункту 5.1 цього договору, прийом продукції, включаючи авторський нагляд на окремих етапах, здійснюється представником замовника на підставі видаткової накладної або акту здачі-приймання робіт (надання послуг).

29 березня 2016 року ФОП ОСОБА_3 згідно із зазначеним договором було виписано рахунок-фактуру № 14 на загальну суму 5 867,50 грн. (а. с. 7).

29 березня 2016 року ВМГО «УАСС» здійснило оплату за рахунком-фактурою, що підтверджується випискою за поточним рахунком (а. с. 9).

29 березня 2016 року було складено видаткову накладну, яка була підписана зі сторони виконавця (постачальника) ФОП ОСОБА_3 , а зі сторони замовника - ОСОБА_2 (а. с. 8).

Громадська організація «Українська асоціація студентів» зазначила, що виходячи із змісту умов договору від 29 березня 2016 року, продукція (річ), створена за цим договором, підлягала передачі у власність замовникові. Замовником за цим договором виступала юридична особа - ВМГО «УАСС».

Станом на 31 березня 2016 року правові підстави для отримання ОСОБА_2 . продукції, зазначеної у видатковій накладній № 11, були відсутні.

Позивач вказав, що ОСОБА_2 безпідставно за рахунок ВМГО «УАСС» набув майно, а саме: банер 2*0,8 вартістю 2290,00 грн., бейджі у кількості 120 шт. загальною вартістю 375,00 грн., папки у кількості 120 шт. загальною вартістю 600,00 грн., сувенірну продукцію у кількості 120 шт. загальною вартістю 800,00 грн., блокноти А5 у кількості 120 шт. загальною вартістю 1680,00 грн., бланки А4 у кількості 150 шт. загальною вартістю 122,50 грн., а усього - на загальну суму 5867,50 грн.

Враховуючи наведене, позивач зазначаючи, що встановити факт збереження безпідставно набутого майна у відповідача неможливо, за правилами статтей 1212, 1213 ЦК України просив відшкодувати потерпілому вартість такого майна, яка становить 5 867,50 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України).

У справі, яка розглядається, предметом позову є стягнення коштів з ОСОБА_2 , які Громадська організація «Українська асоціація студентів» вважає безпідставно набутими з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 безпідставно за рахунок ВМГО «УАСС» (змінено найменування на Громадська організація «Українська асоціація студентів») набув майно без належних на те повноважень, оскільки замовником за договором від 29.03.2016 виступала юридична особа - ВМГО «УАСС».

Разом із тим за змістом положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику - позивачу вартість отриманого ОСОБА_2 майна.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що 11 липня 2007 року прийнятий Регламент (ЄС) N 864/2007 Європейського Парламенту і Ради «Щодо права, яке підлягає застосуванню до позадоговірних зобов`язань («Рим II»)», який набрав чинності 11 січня 2009 року.

Стаття 10, Глави III даного Регламенту має назву «безпідставне збагачення», яка є загальноприйнятою в країнах-членах Європейського Союзу.

Параграфом 1 зазначеної норми права передбачено, якщо недоговірне зобов`язання, що виникає внаслідок безпідставного збагачення (включаючи отримання неналежного платежу), зачіпає існуючі відносини між сторонами, такі як зобов`язання з договору або внаслідок заподіяння шкоди, тісно пов`язане з цим безпідставним збагаченням, то правом, що підлягає застосуванню, є право, яке регулює дані відносини.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України є помилковим.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1-2ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

За наведеного, колегія суддів вважає, що Громадська організація «Українська асоціація студентів» не вірний обрала спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку відповідачем не порушено права позивача, та останній повинен був звертатися до суду із вимогами щодо дотримання умов укладеного договору між сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі встановлення обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги найшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 133 ЦПК України з Громадської організації «Українська асоціація студентів» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 400 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Громадської організації «Українська асоціація студентів» до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з Громадської організації «Українська асоціація студентів» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 400 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова