АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/759/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 351000000 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Вініченка Б.Б., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року , ухваленого під головуванням судді Костенка А.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля.

В обгрунтування позовної заяви зазначала, що сторони з 23 жовтня 1982 року по 18 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2016 року.

В період перебування у шлюбі сторонами було збудовано та оформлено у власність житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 . Даний будинок було збудовано в 1985 році за спільні кошти, проте оформлений на відповідача.

Домовленості між сторонами не досягнуто щодо поділу будинку .

Крім того, рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2016 року було визнано спільним сумісним майном подружжя автомобіль ВАЗ 21120, р.н. НОМЕР_1 , 2003 року випуску, дата реєстрації 07 грудня 2007 року, номер шасі НОМЕР_2 , колір - зелений.

Враховуючи наведене ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначити частки у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними по 1/2 частці кожному з них; визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21120, р.н. НОМЕР_1 , 2003 року випуску, дата реєстрації 07 грудня 2007 року.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та автомобіля - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне, прийняте з порушенням норм процесуального права та без дотримання норм матеріального права, також неповно з`ясовані усі фактичні обставини справи та не надано належної оцінки наявним матеріалам справи, а по справі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не взяв до уваги, що позовна заява подана до набрання чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів», тому посилання суду на ст. 95 ЦПК України ( редакція яка діяла від 15 грудня 2017 року) є некоректним. Також судом не було вирішено клопотання про витребування доказів. Інші доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, викладених в позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотримання норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Але таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи із того, що позивачка надала докази, які не завірені належним чином. Клопотання про витребування оригіналів під час судового розгляду не надходило.

Але такі висновки суду не відповідають нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Нова редакція Цивільного процесуального Кодексу передбачена Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІ та набула чинності 15 грудня 2017 року.

Позовна заява до суду подана 27 жовтня 2017 року під час дії Цивільного процесуального Кодексу в редакції 2004 року.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЦПК України в редакції 2004 року, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України в редакції 2004 року, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотання зобов`язаний витребувати такі докази.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 просила витребувати у відповідача ОСОБА_2 оригінали документів, копії яких були надані до позовної заяви.

Проте таке клопотання суд першої інстанції залишив поза увагою.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України в редакції 2004 року, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 95 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року, учасник справи, який подав письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

В позовній заяві вказано, що оригінали письмових доказів знаходиться у відповідача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не оспорював наявність письмових доказів, що знаходиться в матеріалах справи.

Тому висновки суду про те, що позивачкою надано докази із порушенням ст. 95 ЦПК України є помилковим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 1982 року по 28 жовтня 2016 року.

Рішенням виконкому Тальнівської районної ради від 28 жовтня 1980 року ОСОБА_2 дозволено будівництво жилого будинку в АДРЕСА_1 .

24 листопада 1982 року на ім`я ОСОБА_2 видано проект забудови земельної ділянки.

14 листопада 1987 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок.

Згідно технічного паспорту від 23 жовтня 2013 року, виданого ОСОБА_2 , роком забудови житлового будинку «А-1», прибудови «а», прибудови з ганком «а1», сараю, убиральні є 1986 рік, а гаража з оглядовою ямою 1994 рік.

Вказаний технічний паспорт ОСОБА_2 не оспорював.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша та третя статті 368 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ним ( частина перша статті 369 ЦК України).

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обстави, які мають істотне значенні ( частина перша та друга статті 372).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України).

При цьому не має значення за ким зареєстроване таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і в тому випадку, коли право власності на майно зареєстроване лише за одним із подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України , дружина і чоловік мають право на поділ майна , що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України , яка 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набуто за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17.

Тому суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог, приходить до висновку, що за кожною із сторін по справі необхідно визнати по ? частці права власності на жилий будинок із надвірними спорудами.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних і допустимих доказів про належність жилого будинку на праві особистої власності. Покази свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 протирічить іншим доказам по справі.

В судовому засіданні під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про відмову від позову в частині визнання права власності на 1/2 частку автомобіля. При цьому подала до суду копію договору дарування автомобіля від 01 вересня 2018 року.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статтей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Виходячи із принципу диспозитивності заява ОСОБА_1 про відмову від позову в частині визнання прав власності на частину автомобіля підлягає задоволенню. Закриття провадження в цій частині не протирічить ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплати судового збору.

По вказаній справі ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 3 845 грн. (820 + 800 + 2 225). Апеляційна скарга задовлена частково. Тому підлягають до стягнення судові витрати в сумі 2 225 грн., про що заявили в судовому засіданні позивачка та її представник.

Докази про те, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору в матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст.ст. 206, 373, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку задоволити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Прийняти відмову від позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на 1/2 частку автомобіля.

Визнати нечинним рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку автомобіля ВАЗ 21120, р.н. НОМЕР_1 , 2003 року випуску, і провадження в цій частині закрити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати - 2 225 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 31 травня 2019 року.

Судді: