ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/776/17 Номер провадження 22-ц/814/1120/19Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Назаренка Владислава Васильовича на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 24130,30 грн., яка складається з: 1334,01 грн. - заборгованість за кредитом, 17821,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3350,00 грн. заборгованість по пені та комісії, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1125,25 грн. - штраф (процентна складова).

Вимоги обґрунтовані тим, що 23.11.2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Внаслідок неналежного виконання умов договору виникла заборгованість, яка не погашена відповідачем, що в свою чергу порушує права останнього, за захистом яких він звернувся до суду.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 червня 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.11.2011 року в розмірі 24130,30 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 1600 грн.

Задоволення позову вмотивовано встановленим судом порушенням з боку відповідача умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню в розмірі, зазначеному банком в своїй позовній заяві.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 лютого 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - Назаренка В.В. про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.06.2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Назаренко В.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про часткове задоволення позову, а саме стягнення на користь банку 1570,99 грн. заборгованості, наявність якої не заперечує сам відповідач.

Зокрема вказує, що банк стягуючи як штрафи, так і пеню, фактично вдався до подвійної відповідальності, що не передбачено законом. Окрім того, не погоджуючись з наданим розрахунком банку, надав власний розрахунок заборгованості.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2011 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов анкети-заяви ОСОБА_1 просила надати їй платіжну картку кредитка «Універсальна».

Звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк, посилаючись на укладений з відповідачем договір без номеру від 23.11.2011 року, надав на підтвердження своїх вимог розрахунок заборгованості за період з 23.11.2011 року по 31.12.2016 року, зазначивши загальну суму заборгованості в розмірі 24130,30 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення позичальником умов договору, що в свою чергу призвело до виникнення заборгованості, яку суд і стягнув, взявши до уваги, як належний та допустимий доказ наданий банком розрахунок.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаними висновками суду.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов`язковим до виконання; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами укладення кредитного договору б/н від 23.11.2011 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 1100 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З огляду на заочний розгляд справи в суді першої інстанції, що унеможливлювало подачу відповідачем доказів, останньою, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, було надано довідку з АТ КБ «Приватбанк» щодо існування у ОСОБА_1 рахунку № НОМЕР_1 , по якому було видано картку Універсальна з терміном дії 04/15.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицьовій стороні картки включно.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позичальник на виконання умов договору від 23.11.2011 року отримала кредитну картку Універсальна з терміном дії до 30 квітня 2015 року.

Вказаний строк дії картки сторонами по справі не заперечувався.

Стягуючи заборгованість по процентам в розмірі 17821,04 грн. за період з 12.12.2011 року по 31.12.2016 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що строк дії кредитної картки закінчився 30.04.2015 року, а відтак нарахування процентів за межами строку її дії, суперечить положенням ст. 1048 ЦК України та не ґрунтується на усталеній практиці Верховного Суду України у справах з подібними правовідносинами.

Так, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, в даній справі вимоги банку про стягнення процентів та пені після 30 квітня 2015 року (закінчення строку кредитування внаслідок закінчення строку дії картки, яка більше не перевипускалась) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що з боржника на користь банку підлягають стягненню проценти лише за період з 24.12.2011 року по 30.04.2015 року, розмір яких складає 2259,86 грн.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду в частині одночасного стягнення неустойки у вигляді штрафів та пені.

Згідно п. 1.1.5.25 умов та правил надання банківських послуг за несвоєчасну оплату послуг, передбачених цим договором, умовами і правилами клієнт платить банку по кожному випадку порушення пеню у розмір 0,1% від суми заборгованості але не вище подвійної дисконтної ставки НБУ, що діяла у період, за який платиться пеня, за кожний день прострочення.

Пунктами 2.1.1.7.6. та 1.1.5.20 умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата клієнтом штрафів при порушення останнім строків платежів по кожному з грошових зобов`язань передбачених цим договором більш ніж на 30 днів. При цьому розмір штрафу встановлюється у відповідності до тарифів з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Як вбачається з наведеного, умовами та правилами надання банківських послуг передбачено одночасне застосування і штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме строків виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи неправомірне застосування банком двох видів відповідальності за одне і теж порушення умов кредитного договору, на що суд першої інстанції не звернув уваги, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 1125,25 грн. (процентна складова).

З оглядну на одночасне нарахування комісії та пені, що відображено в 14 -тій графі наданого банком розрахунку, з якого не можливо дійти одного переконливого висновку що саме складає вказаний розмір комісії та пені, колегія суддів вважає за необхідне прийняти до уваги та стягнути з відповідача заборгованість по пені та комісії станом на час закінчення строку дії кредитної картки, тобто по 30.04.2015 року в розмірі 1350 грн.

Зважаючи на встановлені судовою колегією порушення місцевим судом норм матеріального права, судове рішення підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої з відповідача на користь банку заборгованості по кредитному договору з 24130,30 грн. до 4943,87 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 1334,01 грн., заборгованості по процентам 2259,86 грн. та заборгованості по пені та комісії - 1350 грн.

Одночасно, підлягає зміні і рішення суду в частині стягнення судових витрат з 1600 грн. до 328 грн., у відповідності до задоволених позовних вимог, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Назаренка Владислава Васильовича задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 червня 2017 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.11.2011 року з 24130,30 грн. до 6943,87 грн., яка складається з заборгованості за кредитом -1334,01 грн., заборгованості по процентам- 2259,86 грн., заборгованості по пені та комісії - 3350 грн.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення штрафів відмовити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 червня 2017 року змінити в частині стягнення судового збору, зменшивши стягнутий з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір з 1600 грн. до 460,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.