РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2019 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Балан Т.В.,
за участі позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним пункту іпотечного договору
11.08.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним пункту іпотечного договору.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2017 року відкрито провадження по даній справі та призначено для розгляду в судовому засіданні.
15.01.2018 в судовому засіданні до матеріалів справи долучено клопотання колишнього приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_5 про відмову в задоволенні позовних вимог до неї.
20.02.2018 в судовому засіданні представником відповідача адвокатом ОСОБА_6 до суду подано пояснення та заперечення на позовну заяву, в якому відповідач просить суд в даному позові відмовити повністю.
23.03.2018 представником позивача подано до суду відповідь на пояснення та заперечення проти позову.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.08.2018 року по даній справі було призначено підготовче судове засідання для розгляду справи в загальному позовному провадженні, на виконання п.9 ч.1 розділу ХІII ЦПК України.
20.09.2018 в підготовчому судовому засіданні судом прийнято до розгляду заяву про уточнення позовної заяви.
В уточненій позовній заяві (а.с.18-26 т.2) ОСОБА_1 просить: визнати недійсним пункт 8 договору іпотеки житлового будинку 18 по вул.Омській міста Харкова, укладеного 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (реєстровий № 3211), а також стягнути з ОСОБА_4 на його користь судовий збір.
12.10.2018 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним пункту іпотечного договору та призначено справу до судового розгляду по суті.
В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із розстроченням платежу. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано у реєстрі за №3208. Право його приватної власності на житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
16 серпня 2013 року між ним та відповідачем також було укладено іпотечний договір. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 3211. У п.1 іпотечного договору зазначено, що ОСОБА_1 передав житловий будинок в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_4 у забезпечення виконання договору купівлі-продажу.
Позивач зазначає, що п. 8 іпотечного договору, в якому йдеться про порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на належний йому житловий будинок, не відповідає вимогам закону, оскільки у цьому пункті є посилання на статті закону, назва якого не вказана. Крім того, з положень п.8 позивачу не зрозуміло яка кореспонденція, у які строки і в якому порядку йому надсилається, а також не зрозуміло за яких умов (у разі якого саме порушення) іпотекодержатель може прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, позивачу не зрозуміло чи суперечать положення пункту 8 іпотечного договору положенням пункту 5 цього ж договору, де зазначено, що іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем оплати повної суми боргу за Договором купівлі- продажу більш, ніж на 2 (два) місяця. Ці всі положення пункту 8 іпотечного договору позивач вважає незаконними та несправедливими, оскільки ними передбачена можливість проведення іпотекодержателем подальших дій по зверненню стягнення на предмет іпотеки незалежно від того, чи отримав вимогу іпотекодавець особисто та чи відомо особисто іпотекодавцю про надходження такої вимоги від іпотекодержателя. Відсутність назви Закону у п. 8 іпотечного договору та відсутність на момент укладення договору повного розуміння ОСОБА_1 його змісту, значення, умов та правових наслідків перешкоджали його вільному волевиявленню, оскільки він не міг повністю зрозуміти, на що погоджується при підписанні договору. І позивач зазначає, що в даному випадку належним чином нотаріусом не виконано вимоги ст. 54 Закону України «Про нотаріат», де вказано, що нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, повинні перевіряти, чи відповідає зміст посвідчуваної угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.
Позивач вказує, що він не має юридичної освіти, і відразу, при укладенні договорів купівлі- продажу та іпотеки 16 серпня 2013 року, не міг повністю зрозуміти, про що йдеться у цих договорах, а також зрозуміти спрямованість змісту п.8 іпотечного договору та в цілому спрямованість договорів на користь ОСОБА_4 Про невідповідність п.8 договору іпотеки вимогам закону він зрозумів лише у 2016 році після виявлення недоліків житлового будинку, під час спроби врегулювання з ОСОБА_4 спірних питань.
Представник відповідача в запереченнях на позов зазначає, що при укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх питань та досягнуто згоди на їх укладення, про що свідчать підписи сторін, а також оплата, яка здійснюється і на цей час позивачем, і яку приймає відповідач. Крім того, нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії, або недійсні та/або підроблені документи, або не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав та інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулась особа. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив відмовити.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судовими повістками, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не вважаючи себе відповідачем, при цьому пояснюючи, що всі вимоги Закону під час посвідчення між сторонами договорів виконала, у зв*язку з чим суд розглядає справу за її відсутності.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
В пункті 8 іпотечного договору зазначено, що «у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за договором купівлі-продажу іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за цим договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення договору купівлі-продажу та/або умов цього іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк з дня отримання вимоги та попередження про звернення стишення на предмет іпотеки у разі невиконання цій вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодерджателя.
Сторони дійшли до згоди, що будь-яка кореспонденція на імя іпотекодавця має надсилатися на адресу, зазначену як адреса його місця проживання. Така кореспонденція, має вважатися отриманою іпотекодавцем в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи отримав іпотекодавець її особисто, та незалежно від причин неотримання особисто. Так, достатнім доказом отримання іпотекодавцем кореспонденції від іпотеко держателя та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. Нижченаведене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає у разі невиконання зобовязань за договором купівлі-продажу: право іпотекодержателя на передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
Підписанням Договору іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем в рахунок виконання договору купівлі-продажу, або на продаж предмета іпотеки від свого імені на підставі іпотечного договору без отримання для цього будь- якого окремого уповноваження іпотекодавця. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотеко держателю. Визначені Договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають укладенню окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застосоування інших встановлених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки».
23.02.2015 року були внесені зміни до договору іпотеки в п.1. (а.с. 14).
Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку».
Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони договору іпотеки можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем.
Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачене статтею 38 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що у разі, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в договорі іпотеки) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобовязаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.
Таким чином, сторони в договорі чи у відповідному застереженні, яке міститься в договорі іпотеки, можуть передбачити надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки.
Аналіз змісту договору іпотеки і положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права здійснити його продаж не є виключно позасудовим способом задоволення вимог кредитора, оскільки можливість реалізації іпотечного майна на підставі судового рішення передбачена як умовами договору, так і Законом України «Про іпотеку».
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ЦК України істотними умовами договору купівлі-продажу є: предмет договору; строк договору, виконання договору, плата, та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним п. 8 договору іпотеки від 16.08.2013 року, посилаючись на ті обставини, що цей пункт іпотечного договору йому незрозумілий, в нього не було вільного волевиявлення на підписання цього пункту, і цей пункт не відповідає вимогам Закону.
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, або якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2, 3 ст. 215 ЦК України).
Обовязковою умовою правочину є досягнення сторонами згоди всіх суттєвих вимог договору і дотримання при цьому письмової форми, за умови підписання його сторонами, як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.
Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення.
Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б могли бути підставою для визнання недійсним п. 8 іпотечного договору, який був укладений між сторонами 16.08.2013 року на виконання зобов*язань за договором купівлі-продажу.
При вирішенні даного питання судом враховано, що сторони уклали даний договір добровільно, він протягом тривалого часу виконувався, були внесені зміни як до договору купівлі-продажу, так і договору іпотеки, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки не настали.
Посилання позивача на ті обставини, що він не є фахівцем в галузі права та невірно зрозумів всі умови договору, а також про те, що нотаріусом йому не було розяснено всі умови договору та наслідки їх порушення не знайшли свого підтвердження протягом судового розгляду. При вирішення даного питання враховано, що позивач є досвідченою людиною лікарем, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює, у п.13 іпотечного договору, який не оскаржується позивачем вказано, що при підписанні договору відсутні жодні заперечення щодо кожної з умов цього договору, що сторони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожного з них, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. В судовому засіданні також з*ясовано, що підпис на договорі іпотеки позивач не оскаржує.
А тому, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача щодо недійсності пункту договору суду під час розгляду справи надано не було.
Також, суд зазначає, що відсутність посилання в тексті договору саме на Закон України «Про іпотеку» спростовується тим, що згідно преамбули іпотечного договору від 16.08.2013 сторони, вчиняючи цей правочин діють добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з порядком задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмету іпотеки, усвідомлюючи значення своїх дій, не помиляючись щодо обставин уклали цей договір, як викладено у вступній частині цього договору.
Посилання в позові на ті обставини, що умови п.8 договору не відповідають вимогам Закону також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено отримання вимоги іпотекодавцем особисто, а сторони є вільними під час укладення договорів між собою і дана редакція п.8 не є такою, що беззастережно суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».
Таким чином, позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. З, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.
На підставі викладеного, суд вважає, що ці доводи позивача стосовно невідповідності оспорюваного договору вимогами чинного законодавства не відповідають дійсності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.
Крім того, представник відповідача в своїх поясненнях в судовому засіданні зауважував, що на час розгляду справи підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки не має, оскільки договори виконуються сторонами, і не має підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки: не має рішення суду, вони не зверталися до нотаріуса за вчиненням виконавчого нотаріуса, та між сторонами відсутній договір про задоволення вимог іпотеко держателя.
Стаття 3 Закону України «Про іпотеку» закріплює, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення боржником основного зобовязання.
Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують ї цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Посилання позивача на відсутність волевиявлення на укладення договору іпотеки та укладення договору внаслідок помилки або обману судом вважаються недоведеними та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, спростовуються усіма встановленими та дослідженими письмовими доказами під час розгляду справи.
На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання пункту договору іпотеки недійсним з підстав, заявлених в позовній заяві у суду немає, а тому суд відмовляє позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення судових витрат, оскільки відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: