Головуючий у 1-й інстанції Любчик О.В.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Биліни Т.І., Баркова В.М.

секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» на рішення Селидівського міського суду Донецької області, ухвалено 30 жовтня 2018 року (повний текст складено 02 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні. З урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі за січень - лютий 2017 року в загальній сумі 43 215 грн. 12 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 28 лютого 2017 року по 18 липня 2018 року в сумі 207 983 грн., а всього в сумі 251 199 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював у ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» з 14 серпня 1996 року, наказом №180к від 28 лютого 2017 року його було звільнено за власним бажанням, але розрахунок у день звільнення та по час звернення із позовом до суду проведено не було.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» на користь ОСОБА_3 заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі за період з січня по лютий 2017 року в сумі 43 215 грн. 12 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 28 лютого 2017 року по 18 липня 2018 року в сумі 207 983 грн. 88 коп., всього в сумі 251 199 грн. 00 коп. Рішення суду допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» судовий збір в дохід держави у розмірі 704 грн. 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки) за січень лютий 2017 року.

В апеляційній скарзі ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька», посилаючись на неповне зясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду, що відповідачем не виплачено роботодавцю заборгованість по заробітній платі за січень 2017 року в розмірі 3215 грн. 12 коп. та лютий 2017 року в розмірі 40 000 грн. не відповідає дійсності, оскільки дана заробітна плата за січень 2017 року в повному обсязі, а саме в розмірі 9938 грн. 74 коп., була перерахована ОСОБА_3 31 березня 2017 року на його картковий рахунок АТ «СБЕРБАНК», що підтверджується випискою з реєстру зарахувань сум заробітної плати АТ «Сбербанк» за січень 2017 року. Саме цей розмір заробітної плати ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» повинно було перерахувати позивачу за січень 2017 року. Це підтверджується розрахунковим листком по нарахованій ОСОБА_3 заробітній платі за січень 2017 року, який був доданий позивачем до його позовної заяви та є в матеріалах справи.

На картковий рахунок, відкритий в ПАТ «Перший Український міжнародний банк» на імя ОСОБА_3, ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» 28 грудня 2017 року перерахувала кошти в розмірі 9 301 грн. 86 коп.

Компенсація за невикористані дні відпустки у звязку зі звільненням позивача невиплачена, у звязку з втратою відповідачем контролю над своїм виробничим комплексом в березні 2017 року, у ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» на сьогоднішній день відсутній доступ до документів, які знаходяться в м.Донецьку, що робить неможливим провести відповідні розрахунки до моменту повернення захопленого майна та відновлення можливості товариства функціонувати згідно із законодавством України, проте суд першої інстанції дані обставини визнав такими, які не підтверджені належними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. В обґрунтування вказує, що належним доказом помісячно нарахованої за 2017 рік заробітної плати є документ форми ОК-5 Пенсійного фонду України, який наявний в матеріалах справи. Якщо виписка по картковому рахунку у АТ «Сбербанк», яка витребувана апеляційним судом покаже ще додаткове погашення відповідачем у травні 2017 року частини заборгованості по заробітній платі, то він не заперечує проти зміни судового рішення в цій частині. Необґрунтованим є посилання відповідача на відсутність у нього первинних документів для здійснення розрахунків, адже він зареєстрований у м.Авдіївка, мав доступ до даних відповідних звітних державних реєстрів Пенсійного Фонду, Податкової інспекції, Фіскальної служби, Фондів соціального страхування та банківських установ. Відповідач не був позбавлений можливості звернутися до цих органів та отримати відповідну інформацію про доходи та відпрацьований час позивача. Відповідачем не доведено, як це передбачено законом, обставини непереборної сили, що виключають його вину.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Позивач ОСОБА_3, який зареєстрований і проживає у м.Донецьку, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом надання оголошення на веб-сайті судової влади та повідомлення на електронну адресу відповідно до поданої заяви (а.с.198,202).

Відповідач ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька» про розгляд справи повідомлений шляхом направлення судової повістки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, та телефонограмою (а.с.200-201, 204).

Сторони по справі в судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. У звязку з цим, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких пдстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 з 1996 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Шахта ім. О.Ф. Засядька», був звільнений 28 лютого 2017 року за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується наказом №180к від 28 лютого 2017 року та відповідним записом у трудовій книжці.

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.83 КЗпП України).

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 28 лютого 2017 року, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов'язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно розрахункового листа позивачу ОСОБА_3 за січень 2017 року була нарахована заробітна плата в сумі 12 516 грн. 98 коп., з урахуванням проведених утримань податків та інших обовязкових платежів (2578,24 грн.) до сплати підлягає 9938 грн. 74 коп.

Грошові кошти в сумі 9938 грн. 74 коп. були зараховані на картковий рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_3 28 лютого 2017 року, що підтверджується випискою з реєстру зарахувань сум заробітної плати АТ «Сбербанк» за січень 2017 року (а.с.55), а також витребуваною апеляційним судом за клопотанням відповідача довідкою АТ «Сбербанк» (а.с. 153).

Крім того, в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 міститься інформація про нарахування за січень 2017 року ОСОБА_3 заробітної плати у сумі 12 516 грн. 98 коп., яка співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за січень 2017 року, що зазначена позивачем (без урахування проведених утримань податків та інших обовязкових платежів), а.с.8-9.

Нарахована заробітна плата підлягає виплаті працівнику за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів, що відповідно до ст. 14..1.180, ст.18, ст.162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обовязком податкового агента, яким у даній справі є відповідач.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що нараховані позивачу грошові кошти за оплату праці у січні 2017 року виплачені не у повному обсязі. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за січень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за січень 2017 року у сумі 2578 грн. 24 коп.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за січень 2017 року.

Разом з тим, згідно інформації, що міститься в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5, ОСОБА_3 за лютий 2017 року була нарахована заробітна плата в сумі 40 000 грн. (а.с.8-9). Тоді як, згідно платіжного доручення №156 від 28 грудня 2017 року та виписки з реєстру зарахування сум заробітної плати філія ПУМБ за лютий 2017 року, позивачу на його картковий рахунок НОМЕР_2 в ПАТ «ПУМБ» 29 грудня 2017 року була перерахована заробітна плата за лютий 2017 року лише в сумі 9301 грн. 86 коп.

Відповідачем не було надано суду будь-яких доказів, які б спростовували наявність заборгованості за нарахуваннями за лютий 2017 рік в сумі 30 698 грн. 14 коп.

Доводи відповідача про неможливість проведення відповідних розрахунків за лютий 2017 року, до яких у звязку із звільненням позивача мала бути включена і компенсації за невикористанні дні відпустки, через втрату в березні 2017 року контролю над своїм виробничим комплексом та відсутністю доступу до документів, які знаходяться у м.Донецьку, є необґрунтованими.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за лютий 2017 року (з урахуванням компенсації за невикористанні дні відпустки) у сумі 30 698 грн. 14 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача з утриманням з цієї суми податків та інших обовязкових платежів.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст.117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення визначає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» .

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже враховуючи, що для субєктів господарювання із зони АТО сертифікат Торгово-промислової палати є єдиним належним і достатнім документом, що підтверджує форс-мажор (обставини непереборної сили) як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань, а відповідач на наявність цих обставин не посилався та відповідних доказів відсутності своєї вини не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом установлено, що розрахунок з позивачем проводився шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, але не у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України та не у повному розмірі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування за час затримки розрахунку зазначених вимог закону не врахував, вірно визначивши розрахунковий період з 28 лютого 2017 року по 18 липня 2018 року, разом з тим помилково обчислив розмір середньоденної заробітної плати, взявши за основу норми тривалості робочого часу за відповідний період, визначені статистичними даними Мінсоцполітики.

Середньоденна заробітна плата позивача обчислюється наступним чином (заробітна плата за грудень 2016 року 12 265,01 грн. + заробітна плата за січень 2017 року 12 516,98 грн.) : 42 (фактично відпрацьовані робочі дні за грудень 2016 року та січень 2017 року) = 590 грн. 05 коп. (середньоденна заробітна плата).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 201 787 грн. 10 коп. (590,05 грн. х 342 дні).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду підлягає зміні в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, у звязку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за лютий 2017 року в сумі 30 698 грн. 14 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28 лютого 2017 року по 18 липня 2018 року в сумі 201 797 грн. 10 коп., а всього 232 495 (двісті тридцять дві тисячі чотириста девяносто пять) грн. 24 коп. з утриманням з цієї суми прибуткового податку й інших обовязкових платежів.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі за січень 2017 року відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14 травня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: Т.І. Биліна

В.М. Барков