ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2210/18 Номер провадження 22-ц/814/2001/19Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Абрамова П.С., Гальонкіна С.А.

за участю секретаря: Кальник А.В.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції з Краківським районним судом м. Кременчука полтавської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остахова Володимира Павловича

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2019 року у складі судді Маханькова В.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи які не заявляють самостійних вимог Крюківська районна адміністрація виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом про захист права власності, в обґрунтування якого зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона є власником житлового будинку з господарчими побудовами та земельної ділянки площею 0,0540 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі, не будучи членами її сім`ї та власниками споруд, земельної ділянки за вказаною вище адресою, без її згоди проживають у літній кухні (літ. В,в) та самовільно зайняли гаражі й частину подвір`я, обмеживши їй доступ до власного майна. Своєю поведінкою вони створюють їй перешкоди у володінні та користуванні зазначеним майном, поводять себе агресивно по відношенню до неї, її сина та чоловіка, постійно затівають сварки, нецензурно висловлюються, навмисно псують зелені насадження на подвір`ї, добровільно виселитись та надати їй доступ до господарських споруд відмовляються.

Посилаючись на норми статей 383, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, просила суд про захист порушеного права у спосіб зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном шляхом їх виселення (з належним їм майном) з домоволодіння по АДРЕСА_1 , зокрема, з літньої кухні (літ. В,в) та гаражів (літ. Ж, З), та зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належним їй на праві власності житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення (з належним їм майном) з домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема з літньої кухні (літера В, в) та гаражів (літера Ж, З).

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач успадкувала вказане домоволодіння за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_6 Відповідачі не є членами сім`ї позивача, без її згоди займають літню кухню, гаражі та частину подвір`я й чинять перешкоди позивачці у володінні та користуванні належним їй майном, поводять себе агресивно, псують зелені насадження, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення в обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що цілком відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Остахов В.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Доводи скарги ґрунтуються на тому, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не надано належну оцінку усім доказам у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачі вселилися у спірне домоволодіння та були прописані за життя колишньої власниці будинку, померлої бабусі відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , зі згоди останньої, разом з сім`єю позивачки вони проживають з 1993 року, пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство, сплачують комунальні послуги, обслуговують домогосподарство, не порушують правил співжиття, а тому відсутні законні підстави для виселення відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з положень частини четвертої статті 367 та пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України.

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК).

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, у тому числі літньої кухні літ. В,в та гаражів літ Ж,З, та земельної ділянки площею 0,054 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Такого права вона набула в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданими 28 серпня 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Бухаровою С.К., зареєстрованими у реєстрі за №№ 489, 491, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 95537883 та 95542450 від 28 серпня 2019 року та копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 19 липня 2017 року.

Право власності позивача на спірне домоволодіння відповідачами в установленому порядку не оспорене та не спростоване.

Згідно даних будинкової книги за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , її син - ОСОБА_8 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , які вселилися у спірне домоволодіння за життя попереднього власника - ОСОБА_6 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачі втратили право користування спірними приміщеннями, оскільки їх право було похідним від права власності померлої ОСОБА_6 , зі згоди якої вони проживали за вказаною адресою.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Встановивши, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку за згодою його колишньої власниці - ОСОБА_6 , як члени її сім`ї, право власності якої припинено внаслідок смерті, новий власник житлового будинку своєї згоди на проживання у її домоволодінні відповідачам не надавала, останні активно чинять їй перешкоди у користуванні власним майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі не мають права користування спірним житловим будинком, який належить ОСОБА_2 , та підлягають виселенню з будинку.

Вказане тлумачення норм статей 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні зі статями 64, 156 ЖК УРСР 1983 року, з урахуванням встановлених обставин справи, є таким, що гарантує ефективний захист прав власника житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остахова В.П. щодо належності відповідачів до членів сім`ї нового власника житлового будинку є безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_2 має власну сім`ю, відповідачі проживають окремо у літній кухні, спільного господарства з позивачкою не ведуть, не пов`язані з нею спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків, а отже, не складають з нею сім`ю, що виключає право відповідачів на користування жилим приміщенням нарівні з новим власником будинку ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішення, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, рішення суду першої інстанції відповідає критерію законності та обґрунтованості судового рішення.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції, поклавши на відповідачів солідарний обов`язок компенсувати позивачці понесені нею судові витрати по справі, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині підлягає зміні з розподілом судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остахова Володимира Павловича - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених нею судових витрат у розмірі 704 грн. 80 коп. з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 - по 264 грн. 30 коп. з кожного, з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 - 176 грн. 20 коп.

В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: П.С. Абрамов

С.А. Гальонкін