Справа № 645/1235/19
Провадження № 2/645/1060/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Шарко О.П.

з участю секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зміну договору найму житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Цимбалюк С.В. у березні 2019 року звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), наймачем квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати Харківську міську раду змінити договір найму квартири АДРЕСА_2 , змінивши особу, яка визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням ОСОБА_4 , 1932 року народження, на нового наймача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 20 березня 2019 року відкрито провадженні і призначено підготовче засідання.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстровані і проживають: з 10.05.1979 її мати ОСОБА_2 ; з 2001 (з народження) син ОСОБА_3 . З 10.03.1979 до червня 2016 у вказаній квартирі був також зареєстрований основний квартиронаймач ОСОБА_4 , 1932 року народження, який заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харків від 31.05.2016 року, яке набрало законної сили 13.06.2016 року, по справі №645/1505/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Після набрання судовим рішенням законної сили, позивач ОСОБА_1 в 2017 році через Центр надання адміністративних послуг в порядку Закону України "Про адміністративні послуги" звернулася до Харківської міської ради із заявою щодо зміни договору найму житлового приміщення, шляхом визнання ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_3 та надала для цього всі необхідні документи. Листом Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради №Ч-8-55144/0/1-16 від 14.06.2017 року позивач отримала відмову з формальних підстав. Представник позивача посилається на положення ст. ст. 61, 64, 65, 103, 106 ЖК України, відповідно до яких будь-який член сім`ї наймача має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК України виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму, тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати в приміщенні. Будь-яких договорів під час вселення позивачки до вищезазначеної квартири щодо піднайму або тимчасовості її проживання не укладалось.

09 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив представника Харківської міської ради на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 У відзиві зазначено, що зі змісту позовної заяви не можливо зрозуміти то саме на даний час є основним наймачем кв. АДРЕСА_3 . Даний будинок прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та знаходиться на балансі КП "Жилкомсервіс". Виконавчим комітетом Харківської міської ради не приймалось рішення щодо надання спірної квартири позивачу. Договір найму вказаного приміщення з позивачем не укладався. Позивачем не надано жодних доказів сумісного проживання, сплати комунальних послуг, ведення сумісного бюджету. Позивач за спірною адресою не зареєстрований, участі у сплату комунальних послуг не приймав. до позовної заяви не додано жодного доказу, який би підтверджував спільне проживання позивача та наймача спірної квартири на час смерті останнього за спірною адресою. Також представник відповідача зазначає, що укладання договорів та відкриття особових рахунків не входить до компетенції сільських, селищних, міських рад. На підставі постанови Кабінету міністрів України від 12.07.2005 року №560 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 22.06.1998 року №939, якою був затверджений Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, у зв`язку з чим фактично договір найму житлового приміщення не укладається. Житлово-експлуатаційні підприємства відсутні. На підставі викладеного представник відповідача вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою від 10 квітня 2019 року було призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання представник позивачки адвокат Цимбалюк С.В. не з`явився, через канцелярію суду надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав, пославшись на викладені обставини та просив розглянути справу за наявними матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надав вищенаведений відзив на позов.

Треті особи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про час та місце слухання справи та через канцелярію суду надали власні заяви пор слухання справи у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечують.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована з 25.12.1996 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом НОМЕР_2 , виданим 20.10.1998 року Фрунзенським МВ ХМУ УМВСУ України в Харківській області та відомостями нотаріально посвідченої довіреності від 09.04.2019 року, реєстровий №281. Мешкала за вказаною адресою разом з батьком - ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 .

Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду міста Харків від 31.05.2016 року по справі №645/1505/16 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Крім того, судовим розглядом встановлено, що відповідно до повідомлення юридичного департаменту Харківської міської ради Харківської області №4751/9-16 від 24.05.2016 - згідно інформації Департаменту житлового господарства міської ради від 11.05.2016 №2433/0/90-16 житловий будинок по АДРЕСА_4 належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова та відображається на балансі КП "Жилкомсервіс", обслуговується дільницею № 57 цього підприємства. У трьохкімнатній ізольованій квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано 4 особи, зокрема ОСОБА_1 , 1977 року народження, з 25.12.1996 року. Квартира не приватизована, правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру в дільниці №57 КП "Жилкомсервіс" відсутні.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22.07.1998 року Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану (свідоцтво про розірвання шлюбу І НОМЕР_3 ВЛ НОМЕР_3 094173 від 22.07.1998р.).

Як вбачається з паспорта громадянина України ОСОБА_2 позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 10.05.1979 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками його є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (свідоцтво про народження видане міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції 20.02.2001 р.).

Судом встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №801 від 15.03.2016 року виданої КП "Жилкомсервіс" дільниця № 57, за адресою АДРЕСА_4 шосе 260-А кв АДРЕСА_5 м АДРЕСА_6 , зареєстровані ОСОБА_4 , 1932 року народження з 10.03.1979 року; ОСОБА_2 , 1952 року народження з 10.05.1979 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження з 25.12.1996 р ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , 2001 року народження з 20.02.2001 року (а.с. 4).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на вже встановлені в ході судового розгляду справи №645/1505/16 обставини, суд не вбачає додаткових підстав для їх дослідження чи встановлення і приймає їх як такі, що не потребують додаткового доказування.

Доказів том, що станом на момент розгляду справи позивач ОСОБА_1 знялася у встановленому законом порядку з реєстрації місця проживання у кв. АДРЕСА_3 або в інший спосіб втратила право користування зазначеним житлом матеріали справи не містять у в`язку з чим вважає доводи представника відповідача з цього приводу безпідставними та не приймає їх.

В 2017 року позивачка звернулась до Харківської міської ради з заявою про визнання її наймачем вищевказаної квартири. Листом Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради №Ч-8-55144/0/1-16 від 14.06.2017 року позивача було повідомлено, що згідно п. 9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. В заочному рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.05.2016 не зазначено, що відповідач викликався до суду через оголошення в пресі. Таким чином, з метою недопущення порушення житлових прав ОСОБА_4 , КП "Жилкомсервіс", як балансоутримувачу житлового будинку, необхідно вручити ОСОБА_4 під особистий підпис заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.05.2016 у справі №645/1505/15-ц.

Зазначений лист № Ч-8-55144/0/1-16 від 14.06.2017 року за своїм змістом розцінюється судом як відмова відповідача у задоволенні заяви позивача про зміну наймача кв. АДРЕСА_3 .

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Будь-яких договорів під час вселення позивачки до вищезазначеної квартири щодо піднайму або тимчасовості її проживання не укладалось.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 вселилась до спірної квартири як донька наймача квартири ОСОБА_4 , була зареєстрована з тих пір у квартирі та постійно в ній мешкала та мешкає дотепер.

Реєстрація позивачки у спірній квартирі свідчить про те, що вона вселилась у квартиру зі згоди інших мешканців, зокрема, наймача ОСОБА_4 та його дружини (матері позивача) ОСОБА_2

Відповідачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на спростування доказів, наданих позивачкою, а також на підтвердження його доводів про те, що позивач не проживає у спірній квартирі, зважаючи на те, що остання була зареєстрована у спірній квартирі та проживала з ним разом до визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Натомість, на проживання ОСОБА_1 у квартирі як члена сім`ї наймача вказує також той факт, що особовий рахунок на квартиру не розподілявся, окремий договір найму не укладався.

Судовим рішенням за позовом наймача або наймодавця чи інших членів сім`ї позивач такою, що була незаконно вселена, не набула або втратила право користування спірною квартирою, не визнавалась.

Тому позивач має право у відповідності до положень ч. 1 ст. 106 ЖК України ставити питання про визнання її наймачем спірної квартири замість попереднього наймача, відповідно, про зміну договору найму квартири.

Стосовно посилання представника відповідача на те, що договір найму на займану житлову площу та зміни до нього не укладаються у зв`язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України №939 від 22.06.1998, якою був затверджений Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, суд зазначає таке.

Статтею 18 ЖК України передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. У той же час, виходячи з роз`яснень, наданих в п.4 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", в силу ст. 61 ЖК України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Харківська міська рада, яка є власником житлового фонду, до якого відноситься квартира АДРЕСА_3 , та до повноважень якої входить прийняття рішень щодо зміни договору найму, є належним відповідачем по справі про зміну договору найму житлового приміщення. Крім того, позивачка не має наміру укладати новий договір найму житлового приміщення, а просить лише змінити вже існуючий договір.

Оскільки наймач житлового приміщення визнаний таким, що втратив право користування житлом, а позивачка постійно проживала та вела спільне господарство у цій квартирі з ним, бажає бути наймачем кімнати за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, а інші повнолітні члени сім`ї наймача, які зареєстровані на спірній житловій площі не заперечують проти цього, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 61, 64, 65, 106 ЖК України, ст. ст. 12, 824 ЦК України, ст. ст. 10, 11,57, 209, 212, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зміну договору найму житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), наймачем квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Харківську міську раду змінити договір найму квартири АДРЕСА_2 , змінивши особу, яка визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням ОСОБА_4 , 1932 року народження, на нового наймача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути з Харківської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 22 травня 2019 року

Суддя