ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

23 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10297/18
Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/686/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Бечка Є.М., Лакізи Г.П.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: Військова частина НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Військова частина НОМЕР_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 грудня 2018 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди (суддя Логвіна Т.В.), ухвалене о 14 год. 25 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 13 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 59 284 грн 12 коп. завданої майнової шкоди. Позов мотивовано тим, що 03.04.2015 року о 13 год. 30 хв. на 469 км+920 м автошляху «Київ-Харків-Довжанський» сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю двох транспортних засобів: «УРАЛ 4320», н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу, під керуванням військовослужбовця ОСОБА_1 , і автомобіля потерпілого ОСОБА_2 «AUDI», д.н.з. НОМЕР_3 . Харківським районним судом Харківської області від 08.05.2015 року ОСОБА_1 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення під час ДТП. ПАТ «СК» АХА Страхування», з яким у ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування від 09.09.2014 року, нарахувала та виплатила останньому суму страхового відшкодування, яка склала 57 906 грн 12 коп. Зазначену суму було згодом стягнуто рішенням Господарського суду м.Києва від 03.11.2016 року з Військової частини НОМЕР_1 . Позивач просив стягнути виплачену ним страховій компанії суму з військовослужбовця ОСОБА_1 в порядку регресу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 завдану майнову шкоду в сумі 4471 грн 56 коп., а також 1762 грн судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було вчинено адміністративне правопорушення, тому наявні підстави про покладення матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це передбачено п. 10 Положення, оскільки шкоду заподіяно недбалим виконанням ним службових обов`язків. Покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам зазначеного положення, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину, або посилання на наявність інших обставин за яких настає повна матеріальна відповідальність.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить зазначене рішення суду скасувати. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач один із структурних підрозділів Міністерства оборони України, яка утримується за рахунок бюджетних коштів, і збитки, які їй спричиняються, це безпосередня шкода економічним інтересам держави, на відшкодування яких позивач має право в силу положень ст.22 ЦК України. За доводами Військової частини НОМЕР_1 , пункт 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, передбачає, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі школи, заподіяної з їх вини державі, зокрема у разі дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Також позивач посилається, що в силу положень ч.1 ст.1191 ЦК України, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. Відповідач вказує, що він не був власником автомобіля, на якому вчинив ДТП, та не володів ним на підставі будь-якого речового права, а в момент заподіяння шкоди виконував обов`язки військової служби. За доводами ОСОБА_1 , покладення на нього повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. Крім того, відповідач вказує, що він станом на час скоєння ДТП набув статус учасника бойових дій і відшкодування збитків при настанні ДТП проводить МТСБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що 03 квітня 2015 року о 13 год. 30 хв. на 469 км + 920 м автошляху «Київ-Харків-Довжанський» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля УРАЛ 4320, номерний знак НОМЕР_2 , що належить Військовій частині НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , і автомобіля «AUDI», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , про що Управлінням державтоінспекції УМВС в Харківській області видано довідку №60877342 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.10-11).

Постановою судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн (а.с.12).

Станом на час скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді старшого прапорщика, техніка технічної частини Військової частини НОМЕР_1 (а.с.9).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2016 року стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» суму страхового відшкодування в розмірі 57 906 грн 12 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн. Вказаним рішенням суду встановлено, що подію визнано страховою, кошти в розмірі 57 906,12 грн були перераховані позивачем на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті», яке здійснювало ремонт пошкодженого транспортного засобу. Також судом встановлено, що на момент ДТП винна особа ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Військовою частиною НОМЕР_1 , відтак остання є особою, що відшкодовує завдану ОСОБА_1 шкоду (а.с.13-17).

21 листопада 2017 року Військовою частиною НОМЕР_1 було виконано вказане рішення суду і виплачено на користь ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» 59 284,12 грн (а.с.20).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, а також Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року. Зазначене Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування) приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування.

Пунктом 3 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 року № 1225 визначено, що Мініоборони як центральний орган управління Збройних Сил закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти. Згідно пункту 5 вказаного Положення, військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як передбачено ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За змістом пунктів 2, 13, 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. Повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі, настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину.

Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, наслідком якого стало відшкодування військовою частиною, в якій ОСОБА_1 проходив військову службу, на користь страхової компанії суми страхового відшкодування у розмірі 57 906 грн 12 коп. та витрат по сплаті судового збору в сумі 1378 грн, не можна вважати такими умисними діями, що спричинили знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконне витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_1 матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це передбачено п.10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки останнім фактично було заподіяно шкоду недбалим виконанням службових обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим посилання Військової частини НОМЕР_1 як на обґрунтування своїх позовних вимог лише на п.13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, оскільки даний пункт знаходиться у розділі «I.Загальні положення», яким регламентовано загальний порядок відшкодування шкоди. В той же час Розділами II та III даного Положення регламентовані випадки обмеженої відповідальності або повної та підвищеної матеріальної відповідальності військовослужбовців за заподіяну шкоду.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку нести повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду, як це передбачено п.13 вищезазначеного Положення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: