КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року

м. Київ

справа № 359/5478/16-ц

провадження № 22-ц/824/201/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Пікуль А.А.,
за участю секретаря судового засідання учасники справи: позивач представник позивача відповідач представник відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року /суддя Журавський В.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку і земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся, з урахуванням зміненої позовної заяви, з вимогами про:

- поділ в натурі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності згідно з варіантом №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи №3-31/07 від 31 липня 2017 року;

- стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки, яка зменшилась внаслідок поділу, у розмірі 53814 гривень;

- поділ в натурі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за варіантом №1 відповідно додатку №4 висновку судової будівельно-технічної експертизи №3-31/07 від 31 липня 2017 року;

- стягнення з ОСОБА_4 на користь нього 1/2 частини понесених витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 5450 гривень;

- з урахуванням взаєморозрахунків остаточно стягнути з нього на користь ОСОБА_4 48364 гривень в рахунок різниці часток від поділу. /т. 1 а.с. 150-154/

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 року позовні вимоги задоволено. /т. 2 а.с. 13-20/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 року, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що провадження у справі підлягало закриттю, оскільки у 2010 році ОСОБА_2 звертався до суду з аналогічними позовними вимогами про той самий предмет спору. Крім того, судом було прийнято заяву про зміну позовних вимог, яка не відповідала ст. 175 ЦПК України та розглянуто після початку розгляду справи по суті на стадії пояснень представника позивача. Вказував, що позовна заява у новій редакції була залишена без руху, позивач не усунув недоліки, однак у клопотанні про повернення позовної заяви було відмовлено. Також, вважає, що судом першої інстанції не враховано, що як встановлено у рішенні Бориспільського районного суду від 01.07.1994 року справа № 2-206, фактично шлюбні стосунки між сторонами були припинені з 1991 року, що має значення для встановлення обсягів спільного майна подружжя. Зазначає, що ОСОБА_2 пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки з 1991 року будинком не володів, не користувався ніяким чином та ні в який спосіб, поділ майна подружжя відбувся добровільно та спірний житловий будинок залишився у володінні ОСОБА_4 , з якою на той час проживали двоє неповнолітніх дітей. Крім того, вважає, що позивач обрав хибний спосіб захисту, зважаючи на відсутність у нього підстав на виникнення права власності на будинок. Також, звертає увагу на безпідставність позову в частині виділу в натурі земельної ділянки, право на яку набуто шляхом безоплатної передачі органом місцевого самоврядування. Вказує, що позивач скористався правом на отримання безоплатно земельної ділянки у с. Ільці , Верховинського району , Івано- Франківської області, де знаходиться будинок, в якому він фактично проживав у повторному шлюбі. Також, вважає, що до висновку судової будівельно-технічної експертизи слід поставитись критично, зважаючи на її неповноту, оскільки експертом не було проведено натурне обстеження.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позову на підставі наступного.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 01.07.1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. /т. 1 а.с. 7/

Відповідно до вказаного рішення сторони разом не проживали з 1991 року.

Згідно Свідоцтва про зміну імені від 21.01.2011 року, ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». /т. 1 а.с. 9/

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.08.2012 року, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ним право власності 1/2 частини матеріалів і конструкцій, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с. 10-11/

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19.11.2012 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні первісного позову, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині матеріалів і конструкцій, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с.12-13/

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.06.2014 року, визнано незаконним та скасовано рішення реєстраційної служби Бориспільського МРУЮ від 26.10.2013 року про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , а також визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , видане 25.10.2013 року на ім`я ОСОБА_4 щодо вказаного жилого будинку. /т. 1 а.с.14-17/

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с.190-191/

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташовується по АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с.190/

Також, судом встановлено, що постановою Вищого адміністративного суду України №К/800/11202/15 від 21.07.2015 року право власності ОСОБА_2 на 1/2 частинку спірного житлового будинку скасовано. /т. 1 а.с. 171-176/

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.01.2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.04.2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову, а саме:

- про визнання незаконним та скасування рішення сесії VIIскликання Гірської сільської ради № 261-10-VII про припинення договору оренди земельної ділянки № 1055 від 2012 року між Гірською сільською радою та ОСОБА_2 , кадастровий номер НОМЕР_3 , площею 0,1200 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області на підставі заяви ОСОБА_4 у зв`язку із набуттям нею права власності на житловий будинок на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 16.02.2016 року, індексний номер 28260031, приватного нотаріуса Малахова М.С. Київського міського нотаріального округу, який розташований на ділянці АДРЕСА_2 ;

- про визнання незаконним та скасування рішення сесії VII скликання Гірської сільської ради № 62-10- VII від 28.05.2012 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 на підставі клопотання ОСОБА_4 ;

- про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29889168 від 03.06.2016 року, прийняте приватним нотаріусом Шкодою О.М. Київського міського нотаріального округу;

- про визнання незаконним та скасування запису № 14800809 від 30.05.2016 року про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 12 га,. що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с. 192-198/

Згідно висновку експерта №3-31/07 за результатом проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 31.07.2017 року, складеного судовим експертом Українського центру судових експертиз, вбачається, що за результатом проведеного дослідження матеріалів справи встановлено два можливі варіанти розподілу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 з виділенням співвласникам ізольованих квартир. /т. 1 а.с.95-129/

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався нормами ч.1 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, якими встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення; ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у справі №6-2226цс16 від 12.10.2016 року.

Встановивши, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є єдино можливим та найбільш ефективним, у випадку відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , призведе до позбавлення його права на володіння та користування частиною спірного житлового будинку, який є спільним майном подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 29 КпШС України (в редакції 20.06.1969 року), поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Як, встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено сторонами у судовому засіданні, спірний будинок побудований під час перебування у шлюбі.

Разом з тим, шлюб між сторонами розірвано у 1994 році, шлюбні стосунки припинились з 1991 року.

Як вбачається з рішення Бориспільського районного суду Київської області від 12.07.2010 року, спільне майно після розірвання шлюбу було поділене по домовленості: ОСОБА_2 забрав мотоцикл, столярний станок, відеомагнітофон, інструменти, особисті речі, запаси цукру, борошна, гроші, ощадкнижки.

Також, було визнано сторонами факт, що після припинення шлюбних відносин, спірний будинок з надвірними будівлями постійно знаходився у володінні ОСОБА_4 , яка самостійно його утримувала, укладала договори на газопостачання, водопостачання, електропостачання, сплачувала платежі, вносила плату за користування земельною ділянкою.

Крім того, встановлено, що будинок введений в експлуатацію не був.

До прийняття 05.08.1992 року Порядку та умов прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син сторін ОСОБА_9 Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, спадкоємцями за законом якої є батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_4

Після спливу терміну на прийняття спадщини, ОСОБА_10 почав оформляти право власності на спадкове майно, а також право власності на виділену йому під будівництво земельну ділянку з побудованим житловим будинком.

Отже, до 2007 року, у розумінні ст. 29 КпШС України (в редакції 20.06.1969 року), ОСОБА_2 не скористався своїм правом на заявлення своїх прав на спірний будинок за адресою АДРЕСА_2 та на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в межах поняття спільного майна подружжя.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.08.2012 року, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за ним право власності 1/2 частини матеріалів і конструкцій, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_2 . /т. 1 а.с. 10-11/

Тобто, вимоги ОСОБА_2 про виділення в натурі частки житлового будинку є неправомірними, оскільки право власності ОСОБА_4 на житловий будинок не оскаржується.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та долучених до неї доказів, ОСОБА_2 не заявляв позовних вимог про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за відсутності права власності на частину будинку, права спільної сумісної власності, вимоги про поділ в натурі житлового будинку з господарськими спорудами, що належать на праві особистої власності відповідачу, суперечать вимогам ч. 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право мирно володіти своїм майном.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Марке проти Бельгії, заява № 6833/74 від 13.07.1989 року, в якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожний має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності», ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України.

Отже, ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію 1/2 частини матеріалів і конструкцій, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд.

Крім того, колегія суддів вважає неправомірною і вимогу ОСОБА_2 про виділ в натурі частки земельної ділянки на підставі наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 125 К України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, 15.09.2015 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звертався до Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області із заявою про відновлення запису про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_2 .

В лютому 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Малахову М.С. був наданий пакет документів для відновлення державної реєстрації спірного будинку, а саме: квитанції про сплату реєстраційних платежів, технічний паспорт, лист № 453 про облік адреси, лист № Б-1986/3.2, постанову ВАСУ від 21.07.2015 року, рішення про скасування від 04.09.2015 року № 24158093, на підставі яких було відновлено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірний будинок. /т. 1 а.с. 171-186/

Гірською сільською радою Бориспільського району Київської області було припинено оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та передано у власність ОСОБА_4 /т. 1 а.с. 187/

Також, вказані обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. /т. 1 а.с. 190-191/

Зазначена земельна ділянка, набута у власність ОСОБА_4 в порядку ст.ст. 116, 118 ЗК України, шляхом реалізації права на безкоштовну приватизацію земельної ділянки під будівництво, яка на час набуття в шлюбі з позивачем не перебувала, а тому не відноситься до спільного майна подружжя і не підлягає поділу.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_2 також використав своє право на отримання безоплатно земельної ділянки під будівництво за адресою: с. Ільці, Верховинського району , Івано-Франківської області , де він проживає у повторному шлюбі.

Тільки у випадку переходу до позивача права власності на частину будинку, він мав право на укладення з відповідачем, за її згодою, договору про встановлення земельного сервітуту, який підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, відповідно до вимог ст. 100 ЗК України.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту, зважаючи на відсутність у нього підстав виникнення права власності на спірний будинок та земельну ділянку.

Також, колегія суддів ставиться критично до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 31.07.2017 року, на підставі наступного.

Відповідно до пояснень сторін у судовому засіданні, експерт на місце розташування будинку не виїжджав.

Матеріали справи містять лише план першого поверху та схематичне зображення земельної ділянки. /т. 1 а.с. 178-179/

Відповідно до варіантів розподілу, які визначені судовим експертом, до одного зі сторін повинні відійти усі комунікаційні зони, що прямо порушує права іншої сторони.

Отже, суд першої інстанції також необґрунтовано поклав в основу свого рішення вищезазначений висновок експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_4 у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. ч. 1 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року- задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку і земельної ділянки - відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_4 / АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 / у розмірі 1 653 грн. 60 коп.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: