Справа № 311/1455/19
Провадження № 2/311/640/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

Головуючого - судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі: Осінцевій Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Василівка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

18 квітня 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 12459,49 гривень за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року, а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 21 жовтня 2013 року, отримав у АТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення умов укладеного кредитного Договору, станом на 26.02.2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 жовтня 2013 року у загальному розмірі 12459,49 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 21,03 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 2336,90 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 7082,06 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 569,50 грн. АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 змінено найменування позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7. Статуту АТ КБ «ПриватБанк». До теперішнього часу відповідач ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року у добровільному порядку не погасив, тому позивач АТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою Василівського районного суду від 07 травня 2019 року відкрито провадження у даній справі, визначено проведення розгляду справи за правилам спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Савіхіної А.М., в якій просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с.32).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, однак до суду від відповідача ОСОБА_1 . подана письмова заява про розгляд у його відсутність, та в якій відповідач зазначає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» він визнає частково, не погоджується з подвійною відповідальністю та просить зменшити розмір пені до заборгованості по сумі кредиту та виключити штрафні санкції.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 2 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

У відповідності до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 21 жовтня 2013 року позичальник ОСОБА_1 отримав у банківський установі - ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що відповідачем не оспорюється.

Згідно умов укладеного договору, кредитний Договір складається із: заяви позичальника, умов та Правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою та тарифами банку (а.с.8,9).

Згідно наданих позивачем статутних документів, Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов`язків Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", у зв`язку з чим на підставі рішення Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 змінено найменування з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК", про що зазначено у п.1.7. Статуту АТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (а.с.30-31). Станом на 14.06.2018 року проведено державну реєстрацію вищевказаних змін, що вбачається з відомостей з ЄРДПОУ (а.с.29).

При оформленні кредитної картки позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами банку, та підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача Топол ОСОБА_2 у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 21 жовтня 2013 року (а.с.8) та відповідачем ОСОБА_1 не оспорено.

Стосовно неотримання кредитної картки відповідачем, заперечень на адресу суду не надано.

Факт користування кредитною карткою і отримання грошей відповідач не оспорює, підписання заяви та виконання умов договору щодо погашення кредиту свідчить, що між сторонами виникли та існували тривалий час кредитні відносини, які виконувалися обома сторонами.

При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме 21.10.2013 року надав відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі, встановленому Договором.

В порушення умов укладеного кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно та належним чином не виконував, передбачені умовами договору платежі для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, своєчасно не вносив, у зв`язку з чим за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року утворилася заборгованість.

Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року, відповідач ОСОБА_1 станом на 26 лютого 2019 року має заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року у загальному розмірі 12459,49 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 21,03 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 2336,90 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 7082,06 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 1950,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 569,50 грн. (а.с.5,6-7).

Вказаний розрахунок відповідачем ОСОБА_1 не оспорений, відзив, заперечення на позов не подано, контррозрахунок не представлено, проте у поданій на адресу суду заяві від 28.05.2019 року відповідач оспорює застосування подвійної відповідальності та неспівмірність між нарахованою пенею і розміром зобов`язань відповідача.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору одночасно передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, та сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за будь яким із грошових зобов`язань.

Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року (справа №6-2003цс15), де зазначено, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлена певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

З урахуванням вищевказаного, суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. штраф (фіксована частина), 569,50 грн. штраф (процентна складова), з одночасним нарахуванням пені як цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання, а тому у цій частині позову має бути відмовлено.

У відповідності до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положення ч.3 ст.509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватись зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Виходячи з загальних положень цивільного законодавства про відповідальність та про забезпечення виконання зобов`язання санкція у вигляді пені спрямована на забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню позики.

Розмір санкції в грошовому виразі має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до збагачення.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 по справі №1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (п.3.2.) вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.5 ст.12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 жовтня 2013 року вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 нараховано пеню за прострочене зобов`язання у розмірі 7082,06 грн. та пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. у розмірі 1950,00 грн.

У зв`язку з тим, що пеня є різновидом неустойки, згідно визначення у нормі статті 549 ЦК України, то суд приходить до висновку, що нарахувавши штрафи, Позивач вже реалізував своє право на неустойку за порушення зобов`язань відповідачем.

В той же час, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено сплату штрафу за порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Виходячи з цього, нарахування штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг є подвійною відповідальністю.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1120цс15.

Тому суд вважає, що одночасно застосовувати і штраф і пеню в даному випадку є неправомірним.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, загальний розмір неустойки (пені) за кредитним договором становить - 9032,06 гривень, який складається з: пені за прострочене зобов`язання в сумі 7082,06 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., - в розмірі 1950,00 грн., що суттєво перевищує розмір збитків, а саме: заборгованість за тілом кредиту в сумі 21,03 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 2336,90 грн. Такий розмір неустойки (пені) суд вважає таким, що значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи вищезазначені обставини у сукупності, очевидну неспівмірність між нарахованою пенею і розміром зобов`язань відповідача, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, розмір пені необхідно зменшити, обмежитися сумою, яка відповідає боргу по тілу кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка загалом становить 2357,93 грн. (21,03 грн. + 2336,90 грн.), що забезпечить задоволення інтересів кредитора і водночас не порушить баланс між інтересами кредитора та боржника, буде сприяти виконанню боржником своїх зобов`язань по поверненню позики.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 жовтня 2013 року в загальному розмірі 4715,86 гривень, та яка складається із: заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в сумі 21,03 гривень; заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 2336,90 гривень; заборгованість за пенею - 2357,93 гривень, яка розраховується із сумарного співвідношення заборгованості по тілу кредиту та заборгованості по відсоткам, а саме: 21,03 грн. + 2336,0 грн. + 0,00 грн.). В іншій частині заявлених позовних вимог щодо стягнення штрафів в загальній сумі 1069,50 грн. (500,00 грн. + 569,50 грн.), - то в цій частині позивачу АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову слід відмовити з причин недопустимості застосування подвійної відповідальності за вищенаведеними правовими підставами.

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1921,00 гривень, тому, відповідно до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем та документально ним підтверджені (а.с.1) судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі: 727,10 грн., виходячи з наступного розрахунку: 4715,86 грн. х 100 % : 12459,49 грн. = 37,85% (відсоток розміру задоволених позовних вимог); 1921,00 грн. х 37,85 % : 100 % = 727,10 грн. (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову).

Керуючисьст.ст.509,526,527,530,623,638,1048,1050,1054ЦК України, ст.ст.9,12,13,76,81,133,141,259,263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 «Д», розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ПАТ КБ «Приватбанк», МФО - 305299, код ЄДРПОУ - 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2013 року в загальному розмірі 4715 (чотири тисячі сімсот п`ятнадцять) гривень 86 копійок, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 21,03 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2336,90 грн.; пені в сумі 2357,93 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м.Київ, вул.Грушевського, буд.1 «Д», розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, ) судовий збір в сумі - 727 (сімсот двадцять сім) гривень 10 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО