Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 490/10064/16-ц

провадження № 61-43249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року у складі суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2000 року вона була власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , інша частина квартири належала її онуку - ОСОБА_3

23 травня 2015 року свою Ѕ частку квартири вона подарувала своїй дочці ОСОБА_2 Проте у травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію позивачем та ним квартири АДРЕСА_1 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначав, що у заяві про спільну часткову власність квартири від 01 лютого 2000 року, підпис від його імені виконаний не ним, а іншою особою. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2000 року.

Таким чином, після прийняття вказаного рішення суду, на думку позивача, у неї виникло право на приватизацію всієї квартири, проте про такі обставини, які були встановлені попередніми судовими рішеннями, їй на час укладення договору дарування не було відомо. Крім того, позивач зазначила, що її волевиявлення на момент укладення угоди не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона помилялась щодо обставин, які їй не були на той час відомі.

Посилаючись на викладені обставини просила суд визнати договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 від 23 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 23 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. за реєстровим № 393.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що волевиявлення позивача на момент укладення спірного договору дарування не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона помилялась щодо обставин справи, які їй не були на той час відомі, у зв`язку з чим оспорюваний договір слід визнати недійсним.

Із зазначеним рішенням суду не погодився ОСОБА_3 - особа, яка не брала участі у справі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним рішенням від 01 листопада 2016 року суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, але подав апеляційну скаргу, вказані обставини були встановлені після відкриття апеляційного провадження у справі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно закрив апеляційне провадження за поданою ним апеляційною скаргою, оскільки звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції заявник зазначав, що на день звернення із позовом до суду, тобто 17 жовтня 2016 року сторонам й суду було відомо про те, що оспорюваний договір дарування не створює жодних юридичних наслідків, так як є похідним від недійсного правочину з приватизації квартири, що встановлено судовим рішенням. Крім того, оскаржуване рішення суду першої інстанції заявник пов`язує з можливістю порушення його прав через створення передумов, які будуть ускладнювати вирішення справи за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання та визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_2 . Предметом доказування у вказаній справі є доведення обставин, пов`язаних із нездійсненням ОСОБА_3 майнових прав щодо квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом оспорюваного договору дарування, та зокрема доведення факту не проживання у вказаній квартирі. Вказує, що оскаржуваним рішенням суд фактично визнав договір дарування оспорюваним правочином тобто таким, що має окремі правові наслідки, відмінні від наслідків недійсності приватизації, тоді як визнання приватизації недійсною встановило нікчемність договору дарування та припинило чинність будь-яких юридичних наслідків пов`язаних з правами учасників приватизації і вказані наслідки не можуть бути змінені за домовленістю сторін.

Відзив на касаційну скарга на час її розгляду не надходив.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 лютого 2000 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належала її онуку - ОСОБА_3

23 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Того ж дня право власності на Ѕ частину квартири було зареєстроване за ОСОБА_2

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, було задоволено позов ОСОБА_3 та скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради № 3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі вказаного розпорядження.

У справі, яка переглядається, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 23 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. за реєстровим № 393.

У червні 2018 року ОСОБА_3 - особа, яка не брала участі у справі, оскаржив вказане судове рішення в апеляційному порядку.

Звернувшись до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції у цій справі, ОСОБА_3 зазначив про те, що не залучення його до участі у справі в якості третьої особи є порушення судом норм процесуального права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК Українипередбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року у справі № 4909/5152/15-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , які діяли в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із квартири АДРЕСА_2 . Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 фактично з трирічного віку (з часу отримання) проживав у вказаній квартирі за місцем реєстрації матері - ОСОБА_2 та зареєстрований за вказаною адресою, у зв`язку з чим набув у передбаченому законом порядку право користування жилим приміщенням до 2000 року (часу набуття позивачами права власності на квартиру), тому не може бути без належних правових підстав його позбавлений. Також в рішенні зазначено, що судами встановлено, що власники квартири з часу набуття законного права ОСОБА_3 на проживання та користування спірною квартирою не змінилися, отже він не втратив свого сервітутного права на користування цією квартирою. Крім того, суду не надано жодних доказів того, що з часу набуття права власності на спірну квартиру позивачами заперечувалося його право на проживання та користування цією квартирою.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 вважає своїм постійним місцем проживання квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджено судовими рішеннями.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства та фактичні обставини справи, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року не вирішувалися питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , пов`язані з правом на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом оспорюваного договору дарування.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, який із урахуванням положень пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, обґрунтовано закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв