ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що він з відповідачем з 24 травня 1995 року перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах, від цього шлюбу і спільного мешкання, мають та виховували двох спільних дітей: зараз вже повнолітнього сина ОСОБА_4 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя в них не склалося, сім`я розпалася і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року їх шлюб було розірвано; вказане рішення ще не набрало законної сили. Зараз у позивача з відповідачем відносини фактично припинені, мешкає позивач з сином і дочкою окремо від відповідача і вони з відповідачем мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, працює, має інші доходи, стосунки у них з відповідачем не склалися. Він (позивач) зараз працює, доглядає дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї дитини. Матеріально погано забезпечений. Просив стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання вказаної неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття в твердій грошовій сумі по 1200 грн. щомісячно, починаючи стягнення з часу подання позову, задовольнивши позов в повному обсязі (а.с.3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовлено (а.с. 123-125).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.128-130).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду скасуванню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1995 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; їх діти після їх розлучення залишився зареєстрованими зі своєю матір`ю, але мати як і батько там тимчасово не мешкають і діти на цей час мешкають самостійно самі, без батьків: батько мешкає окремо, а мати - на заробітках. Зараз їх син вже повнолітній і навчається в Дніпропетровській медичній академії зараз вже на четвертому курсі денної форми навчання на контрактній основі з 2016 року, стипендією за місцем навчання син не забезпечується.

Позивач стверджує, що відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини участі зараз не приймає, працює, має інші доходи, стосунки у них з відповідачем не склалися. Він (позивач) зараз працює, доглядає дитину, займається її вихованням та утриманням, лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цієї дитини. Матеріально погано забезпечений. Відповідач на утримання цієї неповнолітньої дитини самостійно в добровільному порядку належну регулярну матеріальну допомогу (особливо останнім часом) не надає, тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Рахманова Натаван неповнолітня, свого постійного доходу не має, навчається, знаходиться на утриманні своєї матері і батька, які з нею постійно не мешкають і безпосередньо на сьогодні не займаються її вихованням, навчанням та утриманням, з нею в квартирі їх матері мешкає її брат ОСОБА_4 , який і піклується за неї, як сестру, вони дійсно мають скрутне матеріальне становище і потребують матеріальної допомоги від батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивач не може претендувати на аліменти з відповідача на користь неповнолітньої дочки, оскільки він з дочкою не мешкає, безпосередньо не займається її вихованням, а на утримання кошти надає і відповідач.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені відповідно до норм матеріального й процесуального права.

Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст.181, ч. 1 ст. 184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1995 року (а.с.9).

Шляб між ними розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2013 року (а.с.11).

Мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Відповідно до довідки № 6937 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Оскільки судом 1 інстанції встановлено, що позивач з дочкою не мешкає, безпосередньо не займається її вихованням, то суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що його вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у позові слід відмовити.

Доказів, які б свідчили про те, що донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_2 , яку він зазначає, як місце свого проживання в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: