ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17.03.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 9500,00 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, у відповідача станом на 30.11.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 44607,44 грн.

У зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.03.2006 року в розмірі 44607,44 грн., а також судові витрати по справі в розмірі 446,07 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року позовні вимоги були задоволені, з чим ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також зупинити виконання виконавчого провадження № 56957385 по виконанню виконавчого листа № 199/10903/14-ц про стягнення боргу з ОСОБА_1

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

АТ КБ "ПриватБанк" відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.03.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, на умовах якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 9500,00 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак зазначені умови договору відповідач належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 30.11.2014 року має заборгованість перед банком у розмірі 44607,44 грн., яка складається з:

- заборгованість за кредитом - 8892,56 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом - 33114,53 грн.;

- штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.;

- штраф (процентна складова) - 2100,35 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань та на положення ст.ст. 527, 530 1048, ЦК України, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст. 1050 ЦК України та ч. 1ст. 1054 ЦК України.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 44607,44 грн. з відповідача на користь позивача.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки умовами Договору не обумовлені будь-які строки позовної давності, тому він вважає, що до даних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, тобто до 17.03.2012 року. Однак, позивач звернувся до суду з позовом 23.12.2014 року.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки згідно виписки по картковим рахункам за кредитним договором № б/н від 17.03.2006 р. ОСОБА_1 частково виконував умови кредитного договору, а саме, систематично користувався кредитними коштами та з деякою періодичністю здійснював поповнення карткового рахунку. Так, згідно виписки вбачається, що останні платежі, які здійснив відповідач шляхом поповнення кредитного рахунку, - це 15.06.2011 року на суму 180 грн., 21.11.2018 року на суму 1919,97 грн., 24.01.2019 року на суму 2247,31 грн., 25.01.2019 року на суму 3280,20 грн., 13.03.2019 року на суму 3937,33 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, апелянт своїми діями неодноразово визнавав суму свого боргу та переривав строк позовної давності по оспорюваному кредитному договору, здійснювавши погашення заборгованості за кредитним договором.

Така правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року по справі №646/10769/16-ц (провадження №61-27263св18).

Також безпідставними є доводи апелянта щодо його необізнаності про наявність даної цивільної справи у провадженні суду, у зв`язку з чим він не міг своєчасно подати заяву про застосування строків позовної давності, тобто до ухвалення рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 09 листопада 2016 року по справі № 6-1457цс16.: "... Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій...".

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова