Справа № 357/9625/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Чуприна О.С., Бондаренко Н.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 13.08.2018 року, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 21.08.2018 року, обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.08.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.2.1.1.2.3., п.2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що відповідач дає свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п. 2.1.1.5.7. Договору. Позивач умови договору виконав, а відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в свою чергу, порушила умови договору, зобов`язання за вказаним договором не виконала, чим спричинила заборгованість, яка станом на 31.05.2018 року становить 110687 грн. 15 коп. та складається з наступного: заборгованість за кредитом 7587 грн. 18 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 27.08.2012року по 31.10.2017 року 103 099 грн. 97 коп.. Відповідач добровільно не виконує та продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 110 687 грн. 41 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. 00 коп..

10.10.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

30.11.2018 року відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що картку у ПАТ КБ «Приватбанк» вона брала ще у 2012 році з терміном придатності до 2016 року, останню проплату вона робила ще у жовтні 2014 року. Вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» згідно із законом про позовну давність пропустив час для звернення до суду про стягнення з неї заборгованості. Як передбачено умовами надання споживчого кредиту кредитної картки №901642 від 27.08.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником, визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки, які визначені в заяві. У разі не погашення суми кредиту в строки зазначені в заяві, заборгованості в частині непогашеної суми кредиту вважається такою, що прострочена. Кінцевою датою виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту і визначеною в Заяві до кредитного договору була дата травень 2016 року. Проте, позичальником повністю не було здійснено повернення кредитних коштів, тому як в неї були фінансові труднощі, вона одна лишилася на вулиці з грудною дитиною, працювати не було можливості, ледве зводила кінці з кінцями, щоб прогодувати та вдіти себе та дитину, також винаймала житло, оскільки у неї були дуже великі життєві труднощі. Коли все було нормально вона користувалася лімітом брала кошти та повертала частинами. Останню оплату вона зробила 09.10.2014 року на суму 387,50 грн.. Таким чином, вже починаючи з листопада 2014 року банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання, так і до стягнення відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. Тобто, починаючи з 09 листопада 2017 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо кредитного договору за кредитною карткою № 901642 від 27.08.2012 року та стягнення неустойки за вказаним договором, сплив. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 13.08.2018 року. Також, з позовної заяви та доданих до неї документів їй стало відомо, що ПАТ КБ «Приватбанк» самовільно з картки знімав чи списував незначні суми 4 рази, де 3 з них по 65,00грн. та 37,74 грн., про що вона навіть гадки не мала, оскільки не отримувала смс-сповіщення. Також, ПАТ КБ «Приватбанк» не проінформував її про зміну умов кредитування, не застосував заходів досудового врегулювання, не пропонував компромісів, реструктуризації, тощо..., у належний термін звернення банком до неї. Банк в кредитному договорі чітко прописав строк повернення кредитних коштів, і саме з цього строку виконання кредитного зобов`язання і має відраховуватися строк позовної давності на стягнення всієї суми кредитних грошових коштів, який був пропущений банком, тобто з вказаним позовом щодо стягнення суми боргу Банк повинен був звернутися ще у листопаді 2014 року. Відповідно до законодавства не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобов`язання, оскільки це буде порушення логічної побудови системи норм Цивільного кодексу України. Але в порушення її прав у своєму позові ПАТ КБ «Приватбанк» нараховує 7587,18 грн. заборгованості за кредитом та 103099,97 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1762,00 грн. судового збору, всього 112 449,15 грн., що значно перевищує усі норми законодавства та порушує її права як споживача, адже згідно укладеного договору банк зобов`язався надати споживчий кредит, а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Також, підписання договору про надання кредиту стало наслідком порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку Банку, а саме невиконання переддоговірної роботи з позичальником. Відповідно до Кредитного Договору банк надає кредит на споживчі цілі. Згідно п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;форми його забезпечення;наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;тип відсоткової ставки;суму,на яку кредит може бути виданий;орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат,пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;можливість дострокового повернення кредиту та його умови;необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право,або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ця інформація майже в повному обсязі не була надана відповідачу. Відповідно до п. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тож,враховуючи вищенаведене, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

07.02.2019 року та 11.02.2019 року представник позивача ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 27.08.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Щодо посилання відповідача на ЗУ «Про захист прав споживачів», то зазначений закон не поширюється на спірні правовідносини, оскільки в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Окрім того, в Анкеті-Заяві зазначено: «Я ознайомилась і згодна з Умовами та правилами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку..». Стосовно зазначення відповідачем, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування, то сторони погодили положення кредитного договору, тому звинувачення відповідача, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Окрім того, відповідач протягом тривалого часу належним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Стосовно договірного списання, то постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року (п.1.4) передбачено Договірне списання Банком з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, може здійснюється Банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і Клієнтом, як і передбачено умовами договору, а саме п. 1.1.3.1.6. Умов та правил. Щодо правомірності односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування, то підпис позичальника на кредитному договорі свідчить про те, що позичальнику були відомі і цілком зрозумілі всі умови цього Договору. А саме умови про порядок внесення змін до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг були закладені з самого початку, тобто Позичальник перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладання такої угоди. Можливість зміни умов договору також передбачено розділом II Постанови НБУ №705 від 05.11.2014 року, а клієнт не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення відповідача являються необґрунтованими. Стосовно посилання відповідача на відсутність повідомлень чи вимог про існування боргу, то при укладанні договору вся необхідна інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту була доведена до відома позичальника у вигляді другого примірника договору. Для зручності клієнтів у ПриватБанк організована: цілодобова служба клієнтської підтримки; цілодобовий онлайн чат, розміщений на сайті банку; інтернет-банк Приват24; термінали самообслуговування, смс-канал - послуга Mobile-banking. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обов`язок клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту. Щодо строків позовної давності, позивач зазначає, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануїтет, тощо. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 05.2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 13.08.2018 року до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Крім того, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені також немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

22.03.2019 року відповідач ОСОБА_1 подала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що користуючись наданими їй правами, відповідно до ст. 180 ЦПК України, вона заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та вважає, що позивачем не дотримано вимоги ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року за №168. Договір повинен бути оформлений в письмовій формі, але Банк не надав докази, того що я отримувала дані «Умови та правила», а мій підпис у наданих позивачем до позову Правил відсутній. Крім того, розрахунок заборгованості, складений Банком в односторонньому порядку без погодження зі мною, не завірений належним чином і не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, отже не є безпосереднім доказом існування заборгованості. Надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг не може підтверджувати факт існування боргу. Також, наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить ніяких посилань на те в якій саме редакції (на яку дату) надані такі умови - тим самим не доводить, що саме в цій редакції діяли такі умови станом на день відкриття рахунку та укладення договору між сторонами. Крім того, в порушення як наведених вище вимог Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, так і ст.ст.628,638 ЦК України, позивачем не надано примірника Тарифів банку, який підписаний особисто нею.Кредитний ліміт на картковий рахунок вона просила у банку в розмірі 300 грн. (Кредитка «Універсальна» «55 днів пільгового періоду»), а не 8000,00 грн., як стверджує позивач.«ПриватБанк» декілька разів збільшував кредитний ліміт самостійно. Позивачем не надано жодного доказу про надіслання їй інформації щодо зміни кредитного ліміту. Вважає, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Також, позивачем не доведено дотримання вимог п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168 ( чинній на момент підписання заяви про надання кредитних коштів) та ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів», щодо надання позичальнику попередньої інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та отримання її письмового підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією,досягнення між сторонами усіх істотних умов договору, та не доведено підстави нарахування штрафів в розмірі, який перевищує 50% розміру наданого кредиту. Останню оплату за кредитом вона зробила 09.10.2014 року на суму 387,50 грн. З документів наданих позивачем до суду мені стало відомо, що пізніше «ПриватБанк» самовільно з картки знімав чи списував незначні суми 4 рази, де 3 з них по 65,00 грн. та 37,74 грн., не повідомляючи мене та не направляючи навіть смс-сповіщення. Обізнаність особи про стан своїх суб`єктивних прав та обов`язків презюмується. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України по справі №6- 152цс14, в постанові ВСУ по справі №6-17цс17 та в постанові від 08.02.2018 року по справі №61-2119св18.Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного прана, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч, 4 ст. 267 ЦК України). При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Вона вважає, що перебіг позовної давності потрібно рахувати з 09.10.2014 року, тому просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивач його пропустив та у задоволенні позову відмовити.

18.04.2019 року представник позивача ОСОБА_2 подала відповідь на заперечення, в якій зазначила банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Зауважує, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Так вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Так, підписавши Анкету-Заяву відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. Стосовно форми кредитного договору, то укладання договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Тобто Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку, (п.п. 1.1.1.58, 1.1.1.59 Умов), оскільки відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі та укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. На підставі поданої заяви,відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 (п.п.1.1.1.90 , 2.1.1.11 Умов) ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов) яку отримав Відповідач та мобільний телефон який вказав Відповідач (п. 1.1.1.15 та п. 1.1.1.16 Умов) в Заяві. За Допомогою встановлених ключів до карткового рахунку, Відповідачу надано можливість здійснювати Дистанційне обслуговування. Банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою Карти та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП пароль. Позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 27.08.2012 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Так, банком неодноразово було змінено кредитний ліміт про що в матеріалах справи міститься Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека, саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта, а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. Також, до матеріалів позовної заяви долучено "Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" з якої чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. Додатково зауважують, що Тарифи зазначені в Пам`ятці Клієнта, яка існує в єдиному примірнику та яку отримав відповідач разом із кредитною картою у спеціальному конверті. Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. До суду надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що Відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що Відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що Відповідач частково сплачував заборгованість за договором, які є належними та допустимими доказами по справі. Також, позивач надав докази, що відповідача було ознайомлено саме із зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг та наказ Банку, яким були затвердженні зазначені Умови та Правила надання банківських послуг. Більше того, згідно заяви відповідач зобов`язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів на сайті Приватбанку, тому, твердження відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо правомірності внесення змін до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, то згідно Умов та Правил надання банківських послуг Банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по Картрахунку згідно з п. 1.1.3.1.9. цього Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови (п. 1.1.3.2.3. Умов і правил). Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредитного ліміту банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення Клієнта. Також, відповідач мав можливість самостійно знайомитися з балансом свого карткового рахунку шляхом отримання інформації через Інтернет. Також, зауважують, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Крім того, до суду надано виписку по рахунку, яка має статус первинного документу. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості Відповідача за кредитним договором не проводилась, а тому підстави вважати даний розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Також, відповідач безпідставно посилається на положення ДСТУ 4163-2003, адже цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи: постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності:- органів державної влади України, органів місцевого самоврядування;- підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі організацій). Натомість розрахунок заборгованості не входить до переліку організаційно-розпорядчих документів, а тому положення ДСТУ 4163-2003 не поширюються на його оформлення. Крім того, зазначаємо, що розрахунок заборгованості підписаний представником АТ КБ Приватбанк Чепіга ОСОБА_3 .. Щодо строків позовної давності повторюють позицію викладену у відповіді на відзив, а саме відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 05.2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 13.08.2018 року до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Щодо застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені повторно зазначаємо, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову приєднано клопотання представника за довіреністю, Чепіги ОСОБА_4 , про розгляд справи у відсутності представника Банку та винесення заочного рішення судом, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що 27.08.2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, який змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач підписавши дану заяву погодилася на Умови та правила надання банківських послуг та тарифами банку, тобто був укладений договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 8000,00 грн. на картковий рахунок (а.с. 10, 54).

Тобто, з 27.08.2012року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту у розмірі 8000,00 грн.

З копії анкети-заяви доданої позивачем до позову (а.с. 10, 54), вбачається, що 27.08.2012 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву № б/н, в даній заяві відсутні відомості про те, яку саме картку та розмір кредитного ліміту отримала відповідач, а також в графі щодо отримання відповідачем пам`ятки клієнта, в тому числі тарифи та основні умови кредитування і обслуговування,відсутня відмітка про отримання.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (а.с.9), 27.08.2012 року відбувся старт карткового рахунку SAMDN8751, НОМЕР_1 , CRPL, Універсальна 55 днів, також, 27.08.2012 року відбулося встановлення кредитного ліміту в розмірі 300,00 грн., 30.03.2013 року відбулася зміна кредитного ліміту на 1000,00 грн., 11.04.2013 року відбулася зміна кредитного ліміту на 2300,00 грн., 25.07.2013 року відбулася зміна кредитного ліміту на 4000,00 грн., 05.08.2013 року відбулася зміна кредитного ліміту на 8000,00 грн. та 02.07.2014 року відбулося встановлення кредитного ліміту в розмірі 7590,00 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету від 27.08.2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, які є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Однак, дані доводи суд не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови та позивачем не надано до суду жодних доказів укладення 27.08.2012 року між сторонами та відповідно отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 8000,00 грн., з наданням йому Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що в сукупності із Заявою свідчило б про укладений в належній формі договір про надання банківських послуг.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зокрема, Верховний Суд України встановив, що виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що в подальшому такі умови не змінювалися (в зв`язку із чим такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору).

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні спору.

Так, дійсно, ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, однак, дана анкета-заява не свідчить про укладення кредитного договору, оскільки в заяві не вказано дати отримання картки та ПІН, яку саме картку та розмір кредитного ліміту отримала відповідач, тобто істотних умов договору не досягнуто.

Також, надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг, не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на відповідача, крім того, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку є складовою договору про надання банківських послуг, а тому на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Слід зазначити, що Умови та Правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника (відповідача), та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15) та від 22 березня 2017 року (6-2320цс16).

Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, оскільки наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить ніяких посилань на те в якій саме редакції (на яку дату) надані такі умови - тим самим не доводить для суду, що саме в цій редакції діяли такі умови станом на день відкриття рахунку та укладення договору між сторонами.

Як і не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження укладення Кредитного договору в розумінні вимог ст. 207 ЦК України та на підтвердження погодження з позичальником всіх істотних умов кредитного договору в розумінні вимог ст. 628 ЦК України, ознайомлення відповідача з тарифами, правилами та умовами кредитування, про прийняття їх позичальником та засвідчення власним підписом.

Крім того, в порушення як наведених вище вимог Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, так і ст. ст.628, 638 Цивільного кодексу України, позивачем не надано до суду погоджених з відповідачем (які не підписані відповідачем)станом на 2012 рік Тарифів, Пам`ятки клієнта з умовами кредитування, що в сукупності з вищезазначеними порушеннями зі сторони позивача прав споживача банківських послуг, підтверджує необґрунтованість заявленого розміру кредитної заборгованості та не доведено достовірності вказаного в Розрахунку заборгованості розміру відсоткових ставок, за якими здійснювався розрахунок заборгованості, розмір якого є предметом спору.

З огляду на такі обставини, суд приходить до висновку, що факт укладення договору між позивачем і відповідачем є непідтвердженим достатніми доказами у їх сукупності.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надає розрахунок за договором між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 №б/н від 27.08.2012 року станом на 31.05.2018 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 27.08.2012 року укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с. 6-8, вбачається, що станом на 31.05.2018 року заборгованість відповідача за договором становить 110 687,15 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 7 587,18 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 27.08.2012 року по 31.10.2017 року 103 099,97 грн.. З 27.08.2012 року діяла процентна ставка (поточна заборгованість) - 30,00% та процентна ставка (прострочена заборгованість) 30,00%, з 01.09.2014 року процентна ставка була встановлена по 34,8% і з 01.04.2015 року - по 43,20%.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, оскільки з дослідження змісту наявних у справі документів в розрахунках заборгованості зазначені різні процентні ставки та різні суми кредитного ліміту.

Як вбачається з п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, що Банк має право, змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Відповідно до п.1.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг, сторони несуть відповідальність за належне виконання своїх обов`язків відповідно до законодавства України та умов Публічного договору.

Пунктом 1.1.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що зміни до цих Умов і Правил надання банківських послуг вноситься Банком щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

Пунктом 1.1.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що у тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, Банк повідомляє клієнтів про внесення зміни шляхом використання наступних каналів зв`язку: 1.1.6.2.1 Офіційний сайт Банку: www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділенні Банку.

Відповідно до п.2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що при незгоді зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутись в Банк для розірвання цього Договору та погасити перед Банком заборгованість, у тому числі і заборгованість, що утворилась протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Держателю і його Довіреною особам. При незгоді зі списанням коштів по Картрахунку інформувати письмово Банк про це протягом тридцяти п`яти днів з моменту списання (у разі якщо вирішення питання передбачає розгляд письмової заяви).

Однак, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів про надіслання позивачу інформації щодо зміни кредитного ліміту, щодо встановлення відсоткової ставки та інших умов кредитування та щодо наявності вищезазначеної заборгованості саме в такому розмірі.

Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року.

Тому, суд не приймає даний доказ наданий позивачем з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 110 687,15 грн.

Також, позивачем не доведено дотримання вимог п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України 10.05.2007 року № 168 ( чинній на момент підписання заяви про надання кредитних коштів) та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист пав споживачів», щодо надання позичальнику попередньої інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та отримання її письмового підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, досягнення між сторонами усіх істотних умов договору, та не доведено підстави нарахування штрафів в розмірі, який перевищує 50% розміру наданого кредиту.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування строків позовної давності до даного позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

В п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послугпередбачено, що строк позовної давності вимог банку щодо повернення кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку, складає 50 років.

Однак, Умови та правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, як зазначалося вище, не містять підпису відповідача, та є неналежним доказом, крім того в заяві позичальника від 27.08.2012 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому застосування вищезазначеного строку підстав немає.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 6-75цс15 від 03.02.2016 року: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину».

Та в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі 6-2469цс16 зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб`єктивних прав та обов`язків презюмується.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України по справі № 6-152цс14, в постанові ВСУ по справі №6-17цс17 та в постанові від 08.02.2018 року по справі 61-2119св18.

Отже, позивач повинен, також, довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Виходячи з наведеного, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Як зазначає відповідач ОСОБА_1 , останній платіж було здійснено 09.10.2014 року в сумі 387,50 грн., а платежі, які були вчинені 5 разів в сумі 65,00 грн. та один раз в сумі 37,74 грн., шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти №46 НОМЕР_2 12, не є належним платежем, оскільки був вчинений не відповідачем ОСОБА_1 , а банком згідно п.2.1.1.12.9 Правил користування платіжною карткою, згідно якого боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в Банку, а також і з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов`язань.

Однак, зазначене твердження відповідача, щодо дати останнього платежу, не знайшло свого підтвердження, водночас, дійсно з наданого розрахунку не можливо встановити з якого рахунку було сплачено кошти в рахунок погашення платежів по договору, як і не було згоди відповідача на автоматичне списання зазначених коштів, оскільки зазначені Умови та правила не містять підпису позичальника. Тому, не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 8 листопада 2017 року № 6-2891цс16.

Також, з довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29.01.2019 року №30.1.0.0/2-20180817РВ (а.с.132, 163),Є на яку просилається позивач на підтвердження своїх вимог, вбачається, що ОСОБА_1 , згідно кредитного договору б/н від 27.08.2012 року, отримала картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , остання з них мала термін дії до 05.2016 року, тобто картка діє до останнього календарного дня та місяця, а саме до 05.2016 року, тому строк звернення до суду не пропущено, однак, суд критично оцінює зазначений доказ.

Як вбачається з наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування, номер карткового рахунку, який було відкрито відповідачу 27.08.2012 року є SAMDN8751, № НОМЕР_1 та згідно з наданої позивачем виписки по рахунку№ НОМЕР_1 , вбачається, що останнє перерахування коштів між рахунками по договору SAMDN50**751було здійснено 28.10.2013 року.

Водночас, згідно виписки по рахунку № НОМЕР_3 (з терміном дії до 05.2016 року) вбачається, що користування карткою розпочалося 28.01.2013 року та останнім платежем вчиненим відповідачем є 06.02.2014 року в сумі 530,00 грн.,шляхом зарахування готівкових коштів, та всі інші платежі вчинені, шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти №46**12, однак, позивачем належних доказів, що саме відповідач отримувала зазначену в довідці (а.с.132, 163) платіжну картку № НОМЕР_3 , а саме розписки ОСОБА_1 про отримання зазначеної картки, засвідчену власним підписом про її отримання, відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, саме з 28.10.2013 року позивач довідався про порушення свого права і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки, який закінчився 28.10.2016 року. У позивача була об`єктивна можливість знати про обставини порушення його прав, але даний позов був поданий до суду 13.08.2018 року, шляхом направлення поштою, тобто після закінчення строку позовної давності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що остання оплата відповідачем була проведена 28.10.2013 року, тому перебіг строку позовної давності розпочинається саме з цього часу, а отже строк позовної давності позивачем пропущено.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1762 грн. 00 коп. (а.с.1, 87), однак, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 11, 207, 253, 256-259, 261, 266, 267, 509, 530, 627, 628, 634, 638, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 7681, 89, 141, 258, 259, 263265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 31.05.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко