Житомирський апеляційний суд
Категорія 30 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря Кравчук Л.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/11207/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 9 квітня 2019 року, постановлене під головуванням судді Рожкової О.С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що під час розгляду Корольовським районним судом м. Житомира цивільної справи № 296/3/12-ц за позовом ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_3 та Житомирського міськвиконкому про визнання недійсними рішення Житомирського міськвиконкому, державного акта про право власності на земельну ділянку, встановлення порядку користування земельною ділянкою, та за її позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, постановлено ухвалу від 25 січня 2008 року про забезпечення позову.

Проте, в подальшому увалою Корольовського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову.

ОСОБА_1 зазначає, що за час дії заходів забезпечення позову вона була позбавлена можливості належним чином здійснювати свої права як власника і користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , незважаючи на постійну сплату земельного податку. Крім того, неодноразово зверталася до Житомирського міського центру земельних відносин, а саме 9 листопада 2007 року та 23 грудня 2015 року, з метою приведення правовстановлюючих документів у відповідність до діючих нормативних актів, за що сплатила кошти у сумі 178 грн. 09 коп. та 2059 грн. 03 коп. Проте, внаслідок вжиття судом за заявою ОСОБА_2 заходів забезпечення позову дані договори виконані не були, а кошти не повернуті.

Окрім того, вона не могла скористатися наданим їй правом на будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці.

Також ОСОБА_1 вказує, що внаслідок вжиття заходів забезпечення позову їй спричинено моральну шкоду, розмір якої становить 10000 грн.

Таким чином, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 2237 грн. 12 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 9 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, вважає помилковим висновок суду про затягування нею розгляду справи № 296/3/12-ц. Натомість, вона у повному об`ємі скористалася своїм правом на захист у суді. Зазначає , що судом залишено поза увагою той факт, що саме за клопотаннями представників ОСОБА_2 під час розгляду вказаної справи неодноразово виносилися ухвали про зупинення провадження, а саме 18 грудня 2006 року, 27 жовтня 2009 року, 22 листопада 2010 року.

Окрім того, вважає надуманим твердження суду про те, що вона, укладаючи договір № 657 від 23 грудня 2015 року, свідомо йшла на ризик, оскільки знала про існування ухвали про забезпечення позову. Судом не відображено у рішенні думку відносно договору від 9 листопада 2007 року, а наданими свідченнями та письмовими доказами у судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтвердив, що саме з їхньої сторони їй чинилися перешкоди у здійсненні законних прав.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебувала цивільна справа №296/3/12-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Житомирської міської ради, у якому позивач просила визнати недійсним рішення Житомирського міськвиконкому від 29 жовтня 1998 № 520 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0500 га, яка розташована в АДРЕСА_1 ., а також визнати недійсним державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку, який виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Окрім того, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку, визначивши її частку відповідно до вимог законодавства, та встановити порядок користування цією земельною ділянкою.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 січня 2008 року заяву задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 відчужувати належну їй приватизовану земельну ділянку при домоволодінні АДРЕСА_1 , а також заборонено Житомирському міськвиконкому, його відділу земельних ресурсів передавати ОСОБА_1 земельну ділянку при домоволодінні АДРЕСА_1 в оренду, здійснювати її приватизацію чи оформлення на неї інших прав.

9 липня 2008 року ОСОБА_1 також звернулась до суду із позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за вказаною адресою, шляхом знесення самовільно зведених прибудов.

Ухвалою суду від 22 вересня 2008 року об`єднано в одне провадження справи за даними позовами.

9 лютого 2018 року ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просила залишити без розгляду її позовні вимоги.

Скориставшись наданим процесуальним правом, представник ОСОБА_1 18 квітня 2018 року також звернувся до суду із заявою, в якій просив залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 та позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 25 січня 2008 року.

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч.1 ст. 159 ЦПК України у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду ( третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

При встановленні права на відшкодування шкоди, спричиненої забезпеченням позову, законодавець виходив з необхідності захистити права особи, яка з вини позивача зазнала збитків протягом дії ухвали про забезпечення позову. Отже, зазначена вище норма спрямована на захист прав такої особи від дій позивача, який недобросовісно використав свої процесуальні можливості.

Однією з підстав для притягнення особи до матеріальної відповідальності у вигляді відшкодування збитків є вина, як це передбачено нормами матеріального права та які також підлягають застосуванню при вирішенні питання щодо можливості притягнення позивача до відповідальності за недобросовісне використання ним процесуальних прав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що 9 листопада 2007 року вона уклала з КП «Житомирський міський центр земельних відносин» договір про розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 .

За виконання вказаних робіт вона сплатила на рахунок КП «Житомирський міський центр земельних відносин» 178 грн. 09 грн., що підтверджується копією квитанції №149 від 9 листопада 2007 року.

Окрім того, 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 уклала ще один договір з КП «Житомирський міський центр земельних відносин» за № 657 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у АДРЕСА_1 .

За виконання вказаних робіт нею сплачено 2059 грн. 03 коп. на підставі квитанції №32 від 12 січня 2016 року.

Матеріали справи свідчать, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Між ними тривалий час існує спір щодо земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування вказаного будинковолодіння.

Зазначені вище угоди були укладені ОСОБА_1 тоді, коли тривав судовий розгляд позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності за частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність невирішеного спору, проте вона уклала ці угоди. Вказана обставина свідчить про відсутність вини ОСОБА_2 у понесених позивачем витратах.

На даний час спір щодо земельної ділянки остаточно не вирішений. 5 червня 2019 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянко, площею 0,2038 га, яка розташована за вказаною адресою.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 6 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зазначене рішення не набуло законної сили.

Отже, спірні правовідносини між сторонами тривають, кожна зі сторін, користуючись наданим процесуальними можливостями, намагається відстоювати свою позицію в суді. Звернення ОСОБА_2 до суду з позовом, під час розгляду якого було вжито заходи його забезпечення, а також залишення даного позову без розгляду, вказує на реалізацію наданих позивачеві прав та не свідчить про наявність підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 .

Враховуючи ту обставину, що спір остаточно не вирішений й протягом дії заходів забезпечення позову позивач не була позбавлена можливості користуватись житловим будинком та земельною ділянкою, відсутні підстави стверджувати про порушення її прав та покладення на ОСОБА_2 відповідальності. Після остаточного вирішення спору, в залежності від змісту судових рішень, позивач не позбавлена можливості реалізувати надані права, в тому числі й оформити право власності на здійснені прибудови до належної їй частини вказаного житлового будинку та вирішити питання щодо приведення правовстановлюючих документів у відповідності до вимог законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 9 квітня 2019 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 27 вересня 2019 року.