Справа № 466/4716/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/792/19 Категорія: 52 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З.А., Шевчук Л.Я.,

з участю

секретаря судового засідання -Лимаря Р. С.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про поновлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Шевченківсього районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року у справі №466/6103/14-ц його було позбавлено батьківських прав відносно його дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказував, що про розгляд даної справи йому не було відомо, оскільки судові повістки надсилались на адресу, до якої він не має відношення. Про судове рішення він дізнався нещодавно з матеріалів виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів. Вважає пояснення, які надавала в суді ОСОБА_3 , вигаданими та неправдивими. За його заявою до органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.06.2012 року винесено рішення щодо призначення йому порядку зустрічі з його дітьми. Вказує, що не беручи до уваги рішення опіки та піклування, ОСОБА_3 усіляко ухилялась від його виконання, на телефонні дзвінки не відповідає, чим перешкоджає йому у зустрічах з дітьми, в зв`язку з чим він деякий час перестав приїжджати до м. Львова, так як витрати на поїздки були значними та безрезультатними. Єдиною вимогою ОСОБА_3 до нього було те, щоб він їй переказував більше коштів. Вважає, що відповідачем були надумані мотиви позбавлення його батьківських прав з метою у подальшому виїжджати за кордон без його дозволу. ОСОБА_2 зазначає, що він є порядною та поважною людиною, оскільки є адвокатом, судимості у нього не було, ніколи не перебував на лікуванні у психіатричних закладах, не є наркозалежним, є віруючою людиною.

Посилаючись на наведене, просив суд відновити йому батьківські права щодо малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд дійшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав для поновлення батьківських прав, невиконання ним рішення про сплату аліментів, хоча він наводив доводи щодо сплати аліменти і на підтвердження є відповідні квитанції. Суд не звернув уваги на його бажання та намагання до спілкування з дітьми, однак відповідачка навмисно чинить перешкоди у їх зустрічах. Також залишилося без належної правової оцінки його позитивна характеристика та професійна діяльність. Вказує, що відповідно до долученої характеристики він характеризується позитивно, має належні житлово-побутові умови для проживання. Просить рішення суду скасувати та направити справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що поновлення ОСОБА_2 у батьківських правах не відповідає інтересам дітей, оскільки відсутні беззаперечні докази стійких змін у поведінці позивача відносно його ставлення до їх виховання та обставин, що були підставою для позбавлення його батьківських прав.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується в повному обсязі.

Судом встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі до 26 серпня 2010 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Шевченківським районним відділом реєстрації актів цивільного стану 21 лютого 2017 року.

Від подружнього життя у сторін народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси 04 лютого 2005 р., та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції 11 січня 2007 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 750 грн на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/6103/14-ц ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також збільшено розмір аліментів до 850 грн на кожну дитину, який підлягає індексації відповідно до закону.

Вказаним рішенням суду встановлено, що з часу фактичного припинення шлюбних відносин, а саме з серпня 2010 року, ОСОБА_2 став проживати окремо та з вказаного часу перестав виконувати свої обов`язки з виховання дітей, не цікавився здоров`ям дочок, їх побутом, матеріальним становищем, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя тощо.

Зі змісту письмових пояснень, викладених у відзиві на позов та долучених до нього документів ОСОБА_3 вбачається, що 09.06.2018 року між нею та громадянином Польщі ОСОБА_6 укладено шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився спільний син ОСОБА_9 .

Судом також встановлено, що з серпня 2015 року до 21.07.2018 року діти проживали у Республіці Польща на підставі тимчасового дозволу на проживання, виданого Воєводою Нижньосілезького Воєвудства , як зазначила у своєму відзиві відповідач. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у школі, ходять на різноманітні гуртки, займаються спортом та їздять на екскурсії. Вони не згадують про відповідача ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_3 ствердила, що позивач не цікавився дітьми та їхнім розвитком чи станом здоров`я. Жодного разу за останні 7-8 років не привітав дітей з днем народження, не цікавився їхнім станом здоров`я чи наукою, не дбав про їхній відпочинок та оздоровлення, а навпаки своїми діями чи бездіяльністю перешкоджав цьому.

Як вбачається з постанови державного виконавця від 13.08.2018 року щодо розрахунку заборгованості, сума заборгованості по аліментах ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за виконавчим листом № 2п-9/11, виданим 07.09.2011 р. Шевченківським райсудом м. Львова, станом на 01.08.2018 року складає 133927, 42 грн (а.с.81).

Разом з тим, згідно з даними сайту Національної асоціації адвокатів України ОСОБА_2 з 02.02.2010 р. здійснює індивідуальну адвокатську діяльність (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1846, видане Одеською обласною КДКА 02.02.2010), а згідно з даними Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, також з 23.09.2009 р. зареєстрований як фізична особа -підприємець.

Відповідно до ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно зі ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

При вирішенні питання про поновлення батьківських прав суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина.

Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров`ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права й інтереси.

Поновлення батьківських прав допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що позивач продовжує не виконувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/6103/14-ц щодо збільшення розміру аліментів та не бере участі в матеріальному утриманні дітей, що свідчить про ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та відсутності доказів зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та інших обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Покликання в апеляційній скарзі на сплату ним аліментів не знайшли свого документального підтвердження.

Крім того, доводи, викладені ОСОБА_2 як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, фактично зводяться не до наведення доказів зміни його поведінки і ставлення до дітей, а стосуються оцінки законності і обгрунтованості рішення суду про позбавлення його батьківських прав.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні, дослідженні та оцінці судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, із висновком якого погоджується й апеляційний суд, правильно застосував положення ст. ст. 150-152, 155, 169 СК України, врахувавши роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», оцінивши докази відповідно до ст. ст. 76-80 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем стійких змін у його поведінці відносно дітей та ставленні до обставин, що стали підставою для позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду колегія суддів не вбачає, а тому доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді