Номер провадження: 22-ц/813/1621/19
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року у складі судді Петренко В.С.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 51 908,44 грн., відсотків у розмірі 10 398,81 грн., нанесеного збитку (відшкодування упущеної вигоди) у розмірі 43 496,85 грн., моральної шкоди у розмірі 5000 грн., поштових витрат у розмірі 462,34 грн., які завдані йому внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв`язку з не включенням його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, бездіяльність якого постановою Одеського окружного адміністративного суду було визнано протиправною, зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. внести додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно гарантованої суми.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства. Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд зазначив, що оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України, тому дана справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження та розгляду. Апеляційна скарга мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є приватно-правовими. Вказаний висновок ґрунтується на роз`ясненнях, викладених в п.п. 2,3,4 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів». Системний аналіз ст.ст. 1, 3, 4, 26-28, 30-33, 34-43, 44-53 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надає підстави для висновку про те, що Фонд здійснює владну управлінську функцію виключно у відносинах з банками. Водночас, у відносинах, які виникають між Фондом та клієнтами банків (в тому числі неплатоспроможних банків) владна управлінська функція не здійснюється. Отже, всі правовідносини, які можуть виникати між клієнтами неплатоспроможних банків, з одного боку, та Фондом, з іншого боку, мають своїм джерелом цивільно-правові угоди (договори банківського вкладу, договори банківського рахунку, кредитні та інші договори з надання банківських чи фінансових послуг), укладені між цими клієнтами та банком до моменту визнання цього банку неплатоспроможним Національним банком України в порядку, визначеному ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Окрім того, права клієнтів банку, які можуть бути порушені, оскаржені та/або не визнані Фондом є цивільними правами, оскільки ці права виникають з підстав, визначених ст. 11 ЦК України. Права вкладників неплатоспроможного банку на отримання гарантованого відшкодування виникають на підставі ч.3 цієї статті безпосередньо із закону (ст.ст. 3, 26-28 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), а інші права клієнтів банку виникли на підставі п.1 ч.2 цієї статті з правочинів, укладених ними з банком раніше, до моменту визнання його неплатоспроможним, до переходу під управління Фондом. Відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладниками неплатоспроможних банків саме в сфері гарантування вкладів фізичних осіб - є цивільними відносинами в розумінні ст. 1 ЦК України, а Фонд, будучи майново-самостійною юридичною особою публічного права є учасником цих цивільних відносин в розумінні статті 2 ЦК України. Звернення з позовом до суб`єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач звернувся за захистом прав, що виникли із цивільних відносин, тому такий спір відповідно до приписів статті 19 ЦПК України підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, за правилами ЦПК України. Саме такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі №6-2309цс16 (ЄДРСР № 62692648), від 14 грудня 2016 року у справі №6-2735цс16 (ЄДРСР № 63661651), від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1521цс15 (ЄДРСР №52312548). Предметом даного спору є порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг та визнання права на відшкодування Фондом збитків, які були завдані Фондом. Таким чином, метою подання такого позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Окрім того, правовим наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання наявності правовідносин тощо. При розгляді даної справи слід врахувати також висновки Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах: від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2309цс16 (ЄДРСР №62692648), від 14 грудня 2016 року у справі №6-2735цс16 (ЄДРСР №63661651), від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1521це15 (ЄДРСР №52312548), а саме звернення позивача (клієнта банку) до відповідача (Фонду) як до суб`єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, і тому, відповідно до приписів ст. 15 ЦПК України, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах: від 05 липня 2017 року у справі №6-1094це17 (ЄДРСР №67647040), від 10 липня 2017 року у справі № 6-1113цс17 (ЄДРСР №67751767), від 12 липня 2017року у справі №6-1096цс17 (ЄДРСР №67775110), від 16 серпня 2017 року у справі №6-782цс17 (ЄДРСР № 68480659), від 23 серпня 2017 року у справі №6-1114цс17 (ЄДРСР № 69506423) та правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15 (ЄДРСР №73195160), від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 (ЄДРСР № 73500749).

У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20.05.2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із ч.2 ст. 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 3 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 51 908,44 грн., відсотків у розмірі 10 398,81 грн., нанесеного збитку (відшкодування упущеної вигоди) у розмірі 43 496,85 грн., моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та поштових витрат у розмірі 462,34 грн., посилаючись на те, що мав право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами, неправомірність дій відповідача щодо не включення його до переліку вкладників, яка мала наслідком завдання шкоди, несвоєчасність здійснення дій з відшкодування коштів, яка призвела до інфляційних втрат.

Незважаючи на обов`язок суду враховувати не лише суб`єктний критерій учасників відносин для розмежування юрисдикції спорів, суд без аналізу змісту відносин та врахування того, які з вимог виходять за межі встановленого законом граничного розміру гарантованого державою відшкодування за вкладом, обмежився висновком про те, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, а тому справа не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Разом із тим правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з ч.1 ст. 4 цього Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними ч.2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до ч.6 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч.2 ст. 77 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

З моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд (або його уповноважена особа) набуває повноваження органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Такий правовий статус Фонду (його уповноваженої особи), визначений Законом України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дає підстави для висновку про те, що Фонд як юридична особа публічного права може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин. При цьому в приватноправових відносинах, якими є здійснення функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, Фонд не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, відмовляючи у відкритті провадження лише з підстав того, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, суд не визначився із характером спірних відносин, не з`ясував, які з вимог виходять за межі гарантованого державою розміру відшкодування, якими діями завдана шкода, що є підставою застосування ст. 625 ЦК України, відтак дійшов передчасного висновку про те, що в цьому спорі відповідач виступає як суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Згідно до ст.20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, тому суд не позбавлений можливості відмови у відкритті провадження по тих вимогах, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, та відкриття провадження в тих, які підлягають вирішенню судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала - скасуванню, справа -направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, під час якого підлягають з`ясуванню викладені питання та ухвалення рішення відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення коштів направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: