Справа № 484/161/17
Провадження № 22-ц/812/833/19 Суддя - доповідач в апеляційній інстанції Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: боржника - ОСОБА_1 його представника - ОСОБА_2 ., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року, постановлену під головуванням судді - Максютенко О.А., в приміщенні того ж суду у справі за поданням заступника начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (надалі - Первомайській відділ ДВС) - Лучинської Л.А. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку,

в с т а н о в и л а:

13 лютого 2019 року заступник начальника Первомайського відділу ДВС - Лучинська Л.А. звернулась до суду з поданням у якому просила вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку.

На обґрунтування подання посилалася на те, що на примусовому виконані у Первомайському відділі ДВС перебуває виконавче провадження АСВП №5495821 з виконання заочного рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 120 750 грн.

Вказувала, що при виконанні судового рішення державним виконавцем було вжито заходів до встановлення майнового стану боржника та виявлено, що ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із ОСОБА_4 та не відмовився від неї, а тому є власником вищевказаного житлового будинку, заступник начальника Первомайського відділу ДВС просила суд про задоволення подання.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року у задоволенні подання заступника начальника Первомайського відділу ДВС - Лучинської Л.А. відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, стягувач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для розгляду в Первомайській міськрайонний суд Миколаївської області.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення боржника та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Крім цього в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року в частині розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто 120 750 грн. боргу (а.с.31, 71-73).

На підставі вказаного рішення Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області видано виконавчий лист №484/410/17 (а.с.131).

24 жовтня 2017 року постановою головного державного виконавця Первомайського відділу ДВС відкрито виконавче провадження ВП №5498216 з виконання вказаного вище виконавчого листа (а.с.130).

У зв`язку з тим, що боржник добровільно рішення суду не виконував, державним виконавцем було вжито заходів для встановлення майнового стану боржника - ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з 2008 року у житловому будинку АДРЕСА_1 .

З інформації Первомайського МБТІ від 15 листопада 2017 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року по даним паперових носіїв інформації бюро, власність на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти, посвідченого Первомайською нотаріальною конторою від 08 лютого 1957 року (а.с.127).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадкова справа не заводилась, що підтверджується, наданою інформацією Первомайським міським відділом державної реєстрації актів Цивільного стану та інформацією Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області (а.с. 120-121).

Відмовляючи у задоволені подання суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 був спадкодавцем вказаного вище житлового будинку, оскільки за ним право власності не було зареєстроване, крім того, відсутні докази на підтвердження що будинок є власністю боржника та не встановлення в судовому засіданні факту прийняття спадщини боржником.

Між тим, з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Спадкоємцем за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268).

Отже, законодавець чітко визначив, що особа, яка постійно проживає зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не відмовилася від спадщини є такою, яка автоматично прийняла спадщину.

Як пояснив, під час апеляційного розгляду, боржник ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявами після смерті ОСОБА_4 який є його дідусем по лінії матері - ОСОБА_5 не звертався, а тому є таким, що прийняв спадщину, після смерті ОСОБА_4 відносно належного останньому майна.

Між тим, документів на підтвердження родинних зв`язків між померлим ОСОБА_4 та боржником ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Наведене свідчить про неможливість зробити однозначний висновок - чи є боржник ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_4 та до якої черги спадкоємців належить.

Висновок суду щодо відсутності реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 є помилковим, оскільки спростовується наданою Первомайським МБТІ інформацією.

Отже, викладене свідчить про те, що висновок суду щодо відмови у задоволенні подання заступника начальника Первомайського відділу ДВС - Лучинської Л.А. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку є передчасним.

За таких обставин, ухвалу суду від 19 лютого 2019 року не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому відповідно до п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст складено 20 травня 2019 року.