ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2539/18
Провадження № 2/362/358/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі Хоменко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області про надання права на розробку проекту землеустрою та визнання договору оренди земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: надати право Позивачу замовити розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (для подальшого укладення Договору безоплатної оренди земельної ділянки на 49 років), орієнтовною площею 0,10 га за рахунок земель, які прилягають із заходу до моєї земельної за адресою: АДРЕСА_1 на території Саливонківської сільської ради Васильківського району Київської області, для особистого сільського господарства у ліцензованого суб'єкта, якому надати право розробитивідповідний проект землеустрою; визнати Договір оренди земельної ділянки площею відповідно до розробленого проекту землеустрою, укладеним між Саливонківською сільською радою та громадянином ОСОБА_1 на безоплатній основі терміном на 49 років.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши думку сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно доч. 2,3ст.12ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.»

Разом з тим, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст.19, 140, 143. 144, 146 Конституції України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу;повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними (рішення Конституційного суду України 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009).

Положеннями ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»(на далі «Закон») визначено загальну компетенцію сільських, щодо їх правомочності розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

У відповідності до положень ч.1 ст.122 ЗК України, сільські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За правилами ч.1 ст.123 ЗК України, надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, абона підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, установлених ст.122 цього кодексу.

Положеннями ст.124 ЗК України передбачений порядок передачі земельних ділянок в оренду,яким визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134цього Кодексу.

Положеннями ст.134 ЗК Українивизначена обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах). При цьому частиною 2 статті 134 передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Аналіз наведених норм права у взаємозв'язку дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передання земельної ділянки у користування (оренду) юридичним особам та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передання земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ст.ст.123, 124, 134 ЗК органи приймають рішення.

Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її в користування (оренду) - такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові №820/3507/15 від 07.06.2016 року. Аналогічний висновок можназробити і відносно надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до положень ст.123 ЗК України підставою для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)може бутилише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральнихпланів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустроюі техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земельадміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодовпорядкування території населених пунктів. затверджених увстановленомузаконом порядку.

Відповідно до положень ч.3 ст.24 Закону, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України,актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За положеннями ст.ст.25 і 26 Закону, сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Тобто, позивач при зверненні до суду з позовною заявою обрав невірний спосіб захисту, оскільки позивачем не оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, а його вимоги стосується перевірки правомірності прийняття відповідачем рішень про надання дозволу на передачу в оренду землі,що не передбачено цивільним законодавством України.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки в межах даного спору позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, в той же час докази, які надано ОСОБА_1 не підтверджують порушення його прав, які підлягають захисту в цивільному судочинстві.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, обрання невірного способу захисту своїх прав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 16 ЦК України, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.