КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний № 759/8887/17 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

головуючого - Панченка М.М.

cуддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр», третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр», третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь кошти у розмірі 167 729 грн. 91 коп. у відшкодування збитків, спричинених дорожньо-транспортною пригодою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10.08.2016 року, на адміністративній дорозі О-0411004 на 3 км. від с. Піщанка до М-04 з вини ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ 21099, днз НОМЕР_1 , сталась ДТП, за наслідками якої позивач, який перебував за кермом автомобіля Peugeot 308, д.н.з. НОМЕР_2 , зазнав майнових збитків у розмірі 167 729,91 грн. Позивач зазначав, що на момент ДТП ОСОБА_2 виконував трудові обов`язки перед ТОВ «Український дистрибуційний центр», а авто ВАЗ 21099, д.н.з НОМЕР_1 , також належить саме указаній юридичній особі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач не є власником автомобіля, який зазнав ушкоджень в ДТП, а тому не має права на відшкодування майнової шкоди. Крім того, суд послався на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП належним чином не встановлена.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення суду скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Скаржник послався на те, що автомобіль Peugeot308, д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав майнових збитків в ДТП, є спільним сумісним майном подружжя, а тому ОСОБА_1 є належним позивачем у даній справі. Крім того, зазначив, що закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за спливом строків притягнення до відповідальності, не свідчить про відсутність вини указаної особи у вчиненні ДТП.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу у межах заявлених доводів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 10.08.2016 року приблизно о 18 год. 00 хв., керуючи транспортним засобом «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , по дорозі О-041004 3 км. від с. Піщанка до М-04, не обрав безпечну швидкість, враховуючи дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення зіткнення з автомобілем «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Судом також встановлено, що право власності на автомобіль «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстроване за дружиною позивача - ОСОБА_3 .

Крім того, встановлено, що на момент ДТП ОСОБА_2 виконував трудові обов`язки перед ТОВ «Український дистрибуційний центр», а авто ВАЗ 21099, д.н.з НОМЕР_1 , належить указаній юридичній особі.

Обставини ДТП, а також вина ОСОБА_2 встановлені постановою судді Святошинського районного суду м.Києва від 25.01.2017 року у справі про адміністративне правопорушення №3/759/248/17.

У подальшому, зазначену постанову було скасовано постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.10.2017 року та прийнято нову постанову, якою матеріали про адміністративне правопорушення повернуті до Управління патрульної поліції у м. Харкові для дооформлення.

В результаті повторного звернення поліції до суду з відповідними матеріалами, постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за спливом строків притягнення до відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач не є власником автомобіля, який зазнав ушкоджень в ДТП, а тому не має права на відшкодування майнової шкоди. Крім того, суд послався на те, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП належним чином не встановлена.

Проте, колегія суддів з такими висновками погодитися не може, з огляду на наступне.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Вважаючи, що позивач має право на звернення до суду з вимогами про відшкодування завданої майнової шкоди, колегія суддів враховує той факт, що саме позивач ОСОБА_1 на момент ДТП керував, тобто володів на законних підставах, автомобілем Peugeot308, д.н.з. НОМЕР_2 , який зазнав пошкоджень в результаті ДТП.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року по справі № 6-183цс14.

Отже, оскільки ОСОБА_1 , є співвласником автомобіля, право власності на який зареєстроване за його дружиною, а також управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, слід дійти висновку про те, що позивач правомірно володів цим майном, а тому має право на відшкодування завданої шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №200/21325/15-ц.

Щодо висновку суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, вину указаної особи було встановлено постановою судді Святошинського районного суду м.Києва від 25.01.2017 року у справі про адміністративне правопорушення №3/759/248/17.

У подальшому, зазначену постанову було скасовано постановою Апеляційного суду міста Києва від 23.10.2017 року та прийнято нову постанову, якою матеріали про адміністративне правопорушення повернуті до Управління патрульної поліції у м. Харкові для дооформлення.

В результаті повторного звернення поліції до суду з відповідними матеріалами, постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за спливом строків притягнення до відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП.

Разом з тим, закриття провадження за спливом строків притягнення до відповідальності не може свідчити про відсутність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП.

Обставина вини указаної особи, в першу чергу, встановлена протоколом про адміністративне правопорушення, складеного працівниками патрульної поліції.

З матеріалів справи не слідує, що ОСОБА_2 оскаржував відповідний документ.

Скасовуючи постанову про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні ДТП, Апеляційний суд міста Києва не заперечував вину указаної особи, однак звернув увагу на формальні недоліки в оформленні певних документів працівниками патрульної поліції, у зв`язку з чим матеріали адміністративного провадження були направлені на дооформлення до Управління патрульної поліції у м. Харкові.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року про закриття адміністративного провадження, прийнятою за результатом повторного звернення поліції до суду з відповідними матеріалами, у резолютивній її частині не зазначено про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки у разі закриття провадження за спливом строків притягнення до відповідальності, вина особи не встановлюється.

В описовій та мотивувальній частині постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2018 року встановлено ті факти, що ДТП дійсно мала місце 10.08.2016 року, указана подія кваліфікована судом, як адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП України, та скоєне саме ОСОБА_2 , оскільки притягнення саме указаної особи до адміністративної відповідальності вирішувалося судом.

Разом з тим, лише у зв'язку з тим, що справа тривалий час розглядалася судами різних інстанцій, сплили строки притягнення до відповідальності, передбачені ст. 38 КУпАП України, а тому провадження було закрите.

Проте, указані підстави закриття провадження не можна вважати реабілітуючими та такими, що звільняють ОСОБА_2 від відповідальності, у тому числі цивільно-правової за заподіяну шкоду майну потерпілої особи.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Між тим, будь-яких доказів того, що ДТП сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого відповідачем та третьою особою суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, який є належним суб`єктом звернення за захистом порушеного права, пред`явив позовні вимоги до роботодавця, працівник якого є винним у скоєнні ДТП.

На підтвердження розміру заподіяної шкоди, позивач надав суду Звіт дослідження спеціаліста-товарознавця № 423/2016, складеного 13.10.2016 року, згідно якого матеріальний збиток, завданий позивачеві в результаті пошкодження автомобіля при ДТП без врахування втрати товарної вартості складає 157059,09 грн., втрата товарної вартості складає 10670,82 грн.

Таким чином, збиток завданий позивачеві внаслідок ДТП складає 167729,91 грн. /а.с. 5-10/.

Будь-яких доказів на спростування суми заподіяної шкоди відповідачем суду не надано.

Враховуючи, що в силу ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, шкода в даному випадку підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр», як власника автомобіля ВАЗ 21099, д.н.з НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 4 192 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» на користь ОСОБА_1 167 729 грн. 91 коп. у відшкодування шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український дистрибуційний центр» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4 192 грн. 80 коп.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді