Дата документу 07.05.2019 Справа № 331/5958/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5958/16-ц
Провадження №22-ц/807/125/19
Головуючий в 1-й інстанції - Скользнєва Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 27 квітня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 18 травня 2016 року в сумі 158 125, 00 грн. Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 18 травня 2016 року позивач і відповідач ОСОБА_1 уклали у письмовій формі договір позики, за яким позивач передає у власність відповідачу грошові кошти в сумі 158 130, 00 грн. ( п.1 договору), а відповідач зобов`язується повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) в строк не пізніше 31 серпня 2016 року (п.п. 1,4 договору). Станом на вересень 2016 року відповідач суму позики у строк та в порядку, передбаченому умовами договору, не повернув, що і стало підставою до звернення до суду вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року, позов ОСОБА_2 задовольнити. Стягнуто з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) суму боргу за договором позики від 18 травня 2016 року в розмірі 158 125, 00 грн. (сто п`ятдесят вісім тисяч сто двадцять п`ять гривень 00 копійок) та судовий збір в розмірі 1 581, 25 грн. (одна тисяча п`ятсот вісімдесят одна гривня 25 копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що справа розглянута за відсутності відповідача в порушення принципу змагальності сторін; факт отримання грошових коштів відповідачем за договором позики належним чином не доведено, а клопотання про допит сторін у справі, щодо надання пояснень з приводу обставин укладання договору позики, судом відхилені.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2016 року між ОСОБА_2 ( Позикодавець) та ОСОБА_1 ( Позичальник) було укладено у письмовій формі договір позики (а.с.29-30). Згідно пункту п. 1 договору Позикодавець надав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 158 130,00 грн. Позика є безпроцентною, про що зазначено у пункті 2 вказаного договору. Відповідно до пункту 3 договору позика надається готівкою; факт одержання позики підтверджується підписом Позичальника на цьому договорі.

Строк повернення позики, як зазначено у пункті 4 договору, встановлений не пізніше ніж 31 серпня 2016 року.

Факт укладення сторонами 18.05.2016 року договору позики підтверджується належним та допустимим доказом - викладеним у письмовій формі договором позики від 18.05.2016 року, оригінал якого міститься в матеріалах справи (а.с.29-30).

Факт отримання ОСОБА_1 зазначених у договорі позики грошових коштів підтверджується його підписом під вказаним договором, що передбачено пунктом 3 договору та наявним в матеріалах справи оригіналом розписки від 18 травня 2016 року, власноручно виконаною відповідачем про отримання ним грошової суми в розмірі 158125,00 гривень (а.с.29 зв.).

Відповідачем сума позики у вищезазначеному розмірі позивачеві не повернута у повному обсязі, що свідчить про встановлення факту порушення прав позивача ОСОБА_2 незаконною бездіяльністю з боку відповідача ОСОБА_1 , яка підлягає судовому захисту.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є законними, оскільки ґрунтується на положеннях матеріального права; обґрунтованими, оскільки базуються на належних та допустимих доказах, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Параграфом 1 Главою 71 ЦК України, зокрема статтями 1046, 1047,1049, 1050 ЦК України.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зі змісту частин першої та другої статті 1047 ЦК України вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження його укладення та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти, тощо) у строк та в порядку, встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. З частини першої статі 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Укладення сторонами договору позики підтверджується викладеним у письмовій формі договором позики від 18.05.2016 року. Факт отримання ОСОБА_1 зазначених у договорі позики грошових коштів підтверджується його підписом під вказаним договором, що передбачено пунктом 3 договору та наявним в матеріалах справи оригіналом розписки від 18 травня 2016 року, власноручно виконаною відповідачем про отримання ним грошової суми в розмірі 158125,00 гривень.

Стосовно доводів апеляційної скарги, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в судових засіданнях першої інстанції з розгляду цивільної справи, брав участь представник відповідача Рибалко О.В. - Самойленко І.І. В судовому засіданні 20 квітня 2018 року вирішувалось питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, в присутності його представника - суд на місці ухвалив про можливість розгляду справи. Вказані обставини вказують на дотримання судом першої інстанції принципу змагальності сторін та права сторін на участь в судовому засіданні.

Крім того, при апеляційному розгляді справи, права ОСОБА_1 на особисту участь в судовому розгляді та наданні доказів були відновлені, однак до апеляційного суду багаторазово не з`явився та жодних нових доказів які б вплинули на результ розгляду справи не надав.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження відповідача про те, що грошові кошти за договором позики від 18.05.2016 року ОСОБА_1 отримані не були, а договір позики укладався для фіксації раніше отриманих грошей за виконання послуг по отриманню технічних умов та їх погодження від ПАТ «Запоріжсталь» на водовідведення стоків ТОВ «Техенергохім» до шламонакопичувача ПАТ «Запоріжсталь», не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, належних та допустимих доказів цим обставин суду не надано.

Необхідності у особистому допиті сторін у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не вбачає, оскільки позиції сторін викладені письмово в позові та у заяві про перегляд заочного рішення, крім того, в судовому засідання представниками сторін у справі надані аналогічні усні пояснення.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 травня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков