Ухвала

2 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/7423/14-ц

провадження № 61-46263ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року у справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні

послуги,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 1 квітня 2007 року по 1 жовтня 2013 року в розмірі 37 070 грн 63 коп., з яких: 25 682 грн 81 коп. - основний борг; 8 446 грн 89 коп. - інфляційні втрати; 2 940 грн 93 коп. - 3% річних.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 17 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 3 грудня 2018 року апеляційну

скаргу Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» задовольнив частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасував та прийняв постанову, якою стягнув з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 10 504 грн 88 коп., інфляційні втрати у розмірі 140 грн 56 коп., 3% річних у розмірі 358 грн 54 коп. та судові витрати в розмірі 650 грн 26 коп. У іншій частині позов Комунального підприємства

«Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» залишив без задоволення.

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 3 грудня 2018 року, просить таку скасувати та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українине підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,

що вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

У даній справі ціна позову становить 37 070 грн 63 коп., яка станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200 грн). Тому, відповідно до статті 19 ЦПК України, справа є малозначною.

Право на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції у цій

справі обґрунтовано тим, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для заявника.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку,

що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких

судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет

позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства,

які дали можливістьдійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.Посилання ОСОБА_1 не дають підстав

для висновку, щодана справа становить значний суспільний інтерес.

Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, а саме з

підстав неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а також неправильного встановлення обставин

справи, не є обставиною, яка впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради

Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини

третьої статті 389 ЦПК України, ним не доведені, а судом не встановлені, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 3 грудня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко