КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/4045/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Ларіонова Н.М.

Унікальний №758/10601/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року провадження у справі було закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 03 січня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків суду обставинам справи,порушення норм процесуального та матеріального права, порушення права, свобод та інтересів щодо предмета позову, а також не забезпечення захисту прав малолітнього,просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що відмова від позову в порядку п.1 ч.2 ст.49 та ч.1 ст.206 ЦПК України була вимушеною та здійсненою лише в усній формі, без викладення такої відмови письмово. Пояснення надані суду та викладені обставини недостовірні, здійснені внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, погроз з боку відповідача, а також тяжкої обставини створеної відповідачем навмисно з метою протиправно використання для перешкоджання подальшому розгляду справи.

Наголошувала, що в провадженні, зокрема Подільського районного суду м. Києва перебувало три цивільні справи за її позовом до відповідача: Унікальний №758/8922/17, Провадження №2/758/2186/18; Унікальний №758/10601/17, Провадження №2/758/2212/18; Унікальний №758/10652/17, Провадження №2/758/1332/18.

В ході ознайомлення з матеріалами справи представником апелянта було виявлено заяви про відмову від позову та закриття провадження у справі, написані нібито від імені позивача. Проте направлення цих заяв було здійснено саме відповідачем, оскільки у період їх відправки з поштового відділення у м. Дніпро позивач перебувала в м. Запоріжжя, зовнішній порівняльний аналіз написання цифрового значення дат на заяві про закриття провадження та ознайомлення з матеріалами справи, написаної відповідачем раніше, достеменно свідчать про їх написання однією особою.

Окрім того використані в заяві стилістичні обороти свідчать про їх написання іншою особою, а можливість виконання таких процесуальних дій самостійно апелянтом, з огляду на багаторічний юридичний супровід та підготовку документів виключно юристами, є абсурдною.

05 грудня 2018 року з метою попередження протиправних дій відповідача апелянт звернулась до суду з заявою в рамках цивільної справи Унікальний №758/10601/17, Провадження №2/758/2212/18 про визнання зловживанням відповідачем процесуальними правами при направленні ним до суду нібито від імені позивача заяви про закриття провадження разом з доказами на підтвердження цього факту.

З метою залякування апелянта та примушування до відмови від позову, відповідач використовуючи вигаданий привід для зустрічі з дитиною, шляхом введення позивача в оману, повідомлення неправдивої інформації, невірного тлумачення положень чинного законодавства, використовуючи малолітню дитину, вмовив апелянта відкликати позови.

За завіряннями відповідача визначений попередньо апелянтом розмір аліментів та додаткових витрат, ніколи нікому не присуджували, а сплачувати їх сторони будуть в пропорції: 900,00 грн. відповідач, оскільки більше законом заборонено, а решту суми самостійно позивач.

Відповідач запропонував добровільно сплачувати аліменти на дитину в розмірі 5 000,00 грн. щомісячно до досягнення повноліття в разі відмови апелянта від позову. Наполягаючи на самостійному представлені апелянтом своїх інтересів в суді та відмови від послуг представників, без надання останнім будь-яких пояснень.

Боячись за себе та дитину, через погрози відповідача у затягуванні розглядів усіх справи та неможливості ані працювати, через постійну участь у судових засідання, ані мати коштів на утримання дитини, апелянт погодилась на запропоновані умови.

Наполягала, що суд першої інстанції, заздалегідь розуміючи що вона можу бути юридично не обізнаною особою, в дійсності може не розуміти своїх процесуальних прав та обов`язків, залишившись в судовому засіданні без представників, позбавлена можливості користуватись правничою допомогою, всупереч ч. 2 ст. 206 ЦПК України належним чином не роз`яснив наслідки відповідних процесуальних дій і не пересвідчився у дійсному їх розумінні.

Крім цього суд першої інстанції не забезпечив захисту прав малолітнього відповідно до вимог ст. 45 ЦПК України.

Одночасно апелянтом було подано клопотання про прийняття судом відмови від визнання обставин повідомлених ОСОБА_1 суду першої інстанції в судовому засіданні 19 грудня 2018 року щодо відмови від її позову відповідно до вимог ч.2 ст.82 ЦПК України.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином про дату, час і місце розгляду справи по суті, шляхом направлення судових повісток та здійсненням телефонограм, причини своєї неявки суду не повідомила та своїх представників до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач особисто в судовому засіданні заявила про свою відмову від позову щодо стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки в неї відсутні претензії до відповідача і наслідки закриття провадження по справі їй роз`яснені та зрозумілі. Попередньо відмовившись від своїх представників, наголосивши на здійснені само представництва в суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України)

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно положень ч.ч.1-3, 5 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відмова позивача від позову це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу.

Відмовитися від позову може тільки позивач або його уповноважений представник. Таким правом наділена також третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Право відмовитися від позову може бути реалізовано у будь-який час судового розгляду, тобто і під час судових дебатів.

Заява про відмову у позові може бути усною або письмовою. Усна заява проголошується в судовому засіданні і її зміст заноситься до журналу судового засідання. Письмова заява, підписана позивачем, приєднується до справи.

Відмова позивача від позову це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду. Ця правомочність належить до числа більш істотних, тому головуючий зобов`язаний роз`яснити наслідки таких дій, а саме неможливість повторного звернення до суду з тим самим позовом.

Суд повинен перевіряти законність відмови позивача від позову, чи не порушуються при цьому інтереси самого позивача, інших осіб, які беруть участь у справі, інтереси держави. Причини відмови від позову повинні оцінюватися судом з урахуванням обставин справи.

Причинами відмови від позову часто є вирішення спору в позасудовому порядку, втрата позивачем інтересу до справи.

Ці дії суд вчиняє до постановлення ухвали про закриття провадження у справі у зв`язку із прийняттям відмови від позову. У разі прийняття відмови від позову суд постановляє відповідну ухвалу, де вказує про закриття провадження у справі. Дана ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції зі скаргою ОСОБА_1 посилалась на вимушеність оголошеної в усному порядку відмови від позову, недостовірність наданих нею пояснень в ході вирішення питання про закриття провадження та невідповідність їх обставинам справи, викладення їх змісту у такій формі внаслідок помилки, обману, погроз з боку відповідача, а також навмисного створення негативної ситуації з метою подальшого використання її наслідків за для впливу на позивача.

Наголошуючи на протиправності дій відповідача та їх спрямованості на введення позивача в оману відмовилась від визнання обставин, які мали місце в судовому засіданні 19 грудня 2018 року та просила суд прийняти таку відмову.

Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Як наголошував у своїй Постанові Пленум Верховного Суду України «про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року (пункт 25) відповідно до частини першої статі 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Проте в ході розгляду справи сторона може відмовитися від визнання нею чи її представником обставин, довівши при цьому належними та допустимими доказами, що вона визнала обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Особа на підтвердження своїх вимог щодо відмови від визнання обставин повинна довести, що така помилка/омана/насильство/погроза/тяжка обставина мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для прийняття відмови сторони від визнання обставин. Особа на підтвердження своїх вимог про відмову від визнання обставин повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку/оману/насильство/погрозу/тяжку обставину - неправильне сприйняття нею фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта на неправильне розуміння нею обставин та наслідків своїх дій в результаті введення її відповідачем в оману з використанням тяжкої життєвої ситуації спровокованої ним самим за для припинення судових процесів, не є такими що мають істотне значення під час вирішення питання про відмову від визнання позивачем обставин щодо здійснених нею самостійно заяв в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та на чому наголошувала в своїй апеляційній скарзі позивач, в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває декілька цивільних справ сторонами в яких є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , підготовку, подання всіх процесуальних документів від імені позивача здійснюють представники.

Позивач скориставшись своїм правом добровільно в судовому засіданні відмовилась від своїх представників та одночасно просила закрити провадження у справі у зв`язку зі своєю відмовою від позову.

Згідно протоколу судового засідання від 19 грудня 2018 року представники позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були присутні в судовому засіданні не тільки під час відмови позивача від їх послуг, але і здійсненої заяви щодо закриття провадження.

Будь-яких зауважень на протокол судового засідання позивач не подавала та незгоди з відображеними у ньому діями не заявляла.

Існуючі між сторонами суперечки та розбіжності, а також взаємні звинувачення не є достатніми доказами для прийняття судом відмови від визнання обставин.

Посилання апелянта на неналежне роз`яснення їй наслідків відповідних процесуальних дій та не пересвідчення у їх дійсному розумінні, спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколом судового засідання та текстом оскаржуваної ухвали. Окрім того, будь-яких підтверджень щодо невідповідності дій суду першої інстанції положенням ст.206 ЦПК України позивачем не надано.

Не приймається до уваги колегією суддів і твердження позивача щодо незабезпечення належного захисту прав малолітнього, оскільки ст.185 СК України передбачає притягнення батьків до участі у додаткових витратах на дитину, а не до додаткового стягнення коштів на утримання, якими є аліменти. Стягнення додаткових витрат здійснюється в силу особливих, виняткових обставин та не мають своєю метою, як аліменти, забезпечення нормальних матеріальних умов життя дитини.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів для прийняття заявленої нею відмови від визнаних раніше обставин та як наслідок скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 травня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль