Дата документу 06.05.2019 Справа № 333/2514/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2514/18 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
провадження № 22-ц/807/1498/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 09.04.2017 року о 15-47 год. вона звернулась до Дніпровського відділу ГУНП в Запорізькій області з заявою про скоєння відносно неї злочину, а саме: ОСОБА_5 09.04.2017 р. приблизно о 15-12 год. під час конфлікту в під'їзді штовхнула її внаслідок чого ОСОБА_3 впустила належний її доньці телефон Самсунг G-5 внаслідок чого він був пошкоджений, та його ремонт коштував 2100 грн. В реєстрації злочину в ЄРДР їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Зазначала, що ОСОБА_5 до теперішнього часу добровільно матеріальну шкоду не відшкодувала. Протиправні дії відповідача спричинили їй матеріальну та моральну шкоду. З огляду на вищенаведене, з урахуванням уточнень, просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 2100 грн. та моральну шкоду в сумі 40000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неналежну оцінку судом першої інстанції наявним в матеріалах справи доказам просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовну заяву.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274, апеляційну скаргу було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04 березня 2019 року (а.с. 76), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 27 березня 2019 року для надання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу.

Проте, на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу позивача, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно частин 1, 2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до положень статті 1166 єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, з матеріалів справи, зокрема з висновку Начальника Комунарського відділу Дніпровського відділу ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції ОСОБА_6, про результати розгляду звернення громадян від 09.04.2017р. вбачається, що за наслідком звернення ОСОБА_3 була здійснена перевірка відносно громадянки ОСОБА_4. Зазначено, що факту порушення вимог кримінального або адміністративного законодавства України не виявлено (а.с. 9-10).

Окрім того, судом першої інстанції було встановлено, що 09 квітня 2017 року приблизно о 15-12 год. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 біля тамбуру квартири АДРЕСА_1 відбувся словесний конфлікт, під час якого з рук ОСОБА_3 випав мобільний телефон Samsung SM-J500H/DS, який отримав пошкодження.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що ОСОБА_3 не доведений факт пошкодження телефону саме ОСОБА_4.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування морального збитку, заподіяного внаслідок порушення його прав. Моральний збиток, зокрема, полягає в душевних стражданнях, що фізична особа випробувала в зв'язку з знищенням чи ушкодженням його майна. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, у зв'язку із відмовою у стягненні матеріальної шкоди, тобто наявності факту заподіяння будь-якої шкоди позивачу, вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки рішення, на законність судового рішення не впливають.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, ст. 274, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегіясуддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: