ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8753/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/817/18/19 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

без учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8753/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Сливкою Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поруки від 23 серпня 2007 року в сумі 169000 грн та за договором поруки від 28 вересня 2010 року - 119 488 грн 3 коп, на загальну суму - 288 488 грн 3 коп.

Обгрунтовує позов тим, що 23 серпня 2007 року та 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори: №353 на суму 130 000 грн та №241 на суму 130 000 грн відповідно. З метою забезпечення виконання зобов'язань були укладені договори поруки від 23 серпня 2007 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та ОСОБА_2 та 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Відповідач неналежно виконував умови зазначених кредитних договорів, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач, будучи поручителем, погасив її. Так, за кредитним договором №353 від 23 серпня 2007 року він сплатив 169 000 грн, а за договором №241 від 28 вересня 2010 року - 119 488,03 грн. Позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст.556 Цивільного кодексу України, після виконання вимог кредитної спілки «Кредит-ФОС», до нього перейшли усі права кредитора у зобов'язаннях, отже він вправі вимагати стягнення з відповідача сплачених коштів.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, у якому просив визнати недійним договір поруки №241 від 28 вересня 2010 року, укладений між кредитною спілкою "Кредит-ФОС" та ОСОБА_2, з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, як такий, що вчинений під впливом обману.

Посилався, що ОСОБА_2 надано примірник спірного договору, у якому зазначено лише одного поручителя - ОСОБА_2, однак даний правочин був укладений з двома поручителями ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 113357,60 грн заборгованості за кредитним договором №241 від 28 вересня 2010 року.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки №241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «Кредит-ФОС», відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, посилаючись на його незаконність, упередженість, невідповідність дійсним обставинам справи та порушення норм процесуального і матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій, враховуючи зміни до апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки №241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «Кредит-ФОС» з ухваленням нового рішення про задоволення вимог. Посилається на те, що суд не застосував закон, який мав застосувати, а саме: ст.ст.203, 215, 230 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду з підробленим договором поруки, як новим правочином, який значно розширив обов'язки поручителя по зобов'язанню. Вказує, що суд свідомо знехтував нормами ч.2 ст.556 ЦК України, зокрема тим, що у разі повного виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, усі права кредитора переходять до поручителя, як і зазначено у п.п.2.7-2.8 спірного договору поруки. Зазначає, що у разі укладення кількох договорів поруки на виконання одного й того ж зобов'язання між поручителями не виникає солідарної відповідальності між собою. Наголошує, що суд необгрунтовано розтягнув розгляд даної справи більш ніж на 14 місяців, що призвело до неправильного її вирішення.

Вважає, що суд першої інстанції, всупереч закону, не дав правової оцінки письмовим доказам: реальному тристоронньому договору поруки №241, укладеному між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 28.09.2010 року, і аналогічному одноособовому договору ОСОБА_2 за тим же №241 та неправильно досліджував їх; не розгледів обману в підробці документів і зловмисній домовленості між ОСОБА_2 і посадовими особами кредитної спілки. Підкреслює, що міськрайонним судом не було встановлено чи були і ким порушені права або інтереси первісного позивача, чи діяв останній самостійно, вдруге укладаючи договір поруки у 2010 році на ту ж суму, одночасно являючись боржником у відповідача.

ОСОБА_1 посилається на те, що суд також свідомо знехтував правовими позиціями, викладеними у постановах ВСУ з подібних правовідносин, а саме: постановами ВСУ по справах №6-466цс15, №6-59цс15, №6-667цс15, №6-122цс13, №3-43гс15. Суд свідомо допустився порушень закону: надав дозвіл робити відмітки на документах на стадії дослідження доказів представнику позивача - адвокату Майці А.Б.; не застосував заходів процесуального примусу до останнього за свідоме затягування процесу і невиконання ухвали суду щодо витребування доказів; не виніс окремої ухвали за незаконність дій адвоката Майки А.Б., котрий без відома головуючого долучив до матеріалів справи підроблений документ - завірену копію договору поруки ОСОБА_2

Учасники справи не скористалися своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, будучи належно повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з'явилися.

Представник ОСОБА_2 адвокат Майка А.Б. 19.02.2019, електронною поштою на електронну адресу суду надіслав заяву про відкладення розгляду справи на інший день у зв'язку зі своєю зайнятістю в іншому судовому процесі, однак доказів на підтвердження цих обставин не подав, у зв'язку з чим заява не може бути прийнята апеляційним судом на підтвердження поважності причин неявки адвоката у судове засідання та відкладення розгляду справи.

Таким чином, неявка в судове засідання належно повідомлених сторін та адвоката Майки А.Б. про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності, що відповідає нормі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заявлене ОСОБА_1 клопотання від 14.02.2019 про виклик свідка позивача-відповідача ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги, як таке, що подане без дотримання вимог цивільного процесу щодо заявлення клопотань та подання доказів до суду апеляційної інстанції, передбачених ст.367 ЦПК України.

З урахуванням заяви від 21.11.2018 року про зміну апеляційної скарги у зв'язку з помилкою, вимоги ОСОБА_1 стосуються скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2018 року в частині зустрічного позову про визнання договору поруки недійсним. В іншій частині судове рішення не оскаржується і підстави для його апеляційного перегляду відсутні.

Оскільки письмові доповнення до апеляційної скарги від 18.02.2019 подані ОСОБА_1 з порушенням вимог ст. 364 ЦПК України, колегія суддів не може приймати їх до уваги та розглядати.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки №241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «Кредит-ФОС», суд виходив із тих обставин, що підстави, на які посилався ОСОБА_1 для визнання недійсним вказаного договору поруки, відсутні. Жодних інших обставин, визначених законом та котрі свідчили б про недійсність цього правочину, з поданих сторонами доказів судом не встановлено.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління Колісника Д.В., та членом кредитної спілки ОСОБА_1 укладено кредитний договір №241 (далі - кредитний договір №241), згідно з умовами якого Кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти у кредит Позичальникові у сумі 130000,00 грн та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 39% річних. Кредит надається на строк 2 місяці з 28 вересня 2010 року до 28 листопада 2010 року. Кредитодавець на умовах строковості, зворотності платності та забезпеченості у відповідності до умов цього Договору надає позичальнику кредит з цільовим призначенням на споживчі потреби (пункт 2.1. Договору).

Даний кредитний договір забезпечений договором поруки №241 від 28.09.2010 року, який укладено між кредитною спілкою "Кредит-ФОС" в особі голови правління Колісника Д.В., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Відповідно до умов договору поруки (п.п.2.1.,2.2.) поручителі зобов'язуються відповідати перед кредитною спілкою «Кредит-ФОС» за виконання зобов'язань ОСОБА_1 у такому ж обсязі, що і боржник. Поручителі та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором. Поручителі відповідають по зобов'язаннях Боржника в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів за його користування, додаткового проценту за несвоєчасний розрахунок, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням Боржником умов кредитного договору.

Відповідно до записів в касовій книзі кредитної спілки «Кредит-ФОС» ОСОБА_1 надано кредит в сумі 130 000,00 грн згідно договору №241 від 28 вересня 2010 року.

Отримання ОСОБА_1 коштів також підтверджується видатковим касовим ордером №1271 від 29 вересня 2010 року з якого вбачається, що позивач по договору №241 від 28 вересня 2010 року одержав від кредитної спілки «Кредит-ФОС» 130 000,00 грн.

Видатковим касовим ордером №1271 від 29 вересня 2010 року, а також висновком експерта №2698 судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що ОСОБА_1 на виконання умов спірного кредитного договору отримав у касі кредитної спілки грошові кошти в сумі 130 000,00 грн, про що розписався.

ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту неналежним чином, у зв'язку із чим, заборгованість за кредитним договором №241 станом на 28 березня 2011 року склала 192 902,75 грн, з яких: 130 000 грн - неповернутий кредит, 62 902,75 грн - несплачені відсотки за користування кредитом.

Вказані обставини встановлені таким, що набрало законної сили, рішенням суду у цивільній справі №2-3430/11 від 06 липня 2011 року за позовом кредитної спілки "Кредит-ФОС" до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки "Кредит-ФОС" про розірвання кредитного договору.

Вищенаведеним судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в користь кредитної спілки "Кредит-ФОС" заборгованість за кредитним договором №241 в сумі 192902,75 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог до кредитної спілки "Кредит-ФОС" про розірвання кредитного договору - відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду було видано та звернено до виконання виконавчий лист №2-3430 від 02 вересня 2011 року. Вказане підтверджується фотокопією постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07 серпня 2013 року.

Даною постановою та актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07 серпня 2013 року стверджується те, що в рахунок погашення боргу стягувачу, тобто кредитній спілці "Кредит-ФОС", передано майно боржника ОСОБА_2, а саме: 1/3 частина трьохкімнатної квартири №89, яка знаходиться за адресою: м.Тернопіль, вул.Пушкіна,2, за ціною в 111250 грн.

23 червня 2017 року ОСОБА_2 здійснив погашення за кредитним договором №241 на суму 2 107,60 грн, що підтверджується копією квитанції №0006 від 23 червня 2017 року.

Таким чином, загальна документально підтверджена сума здійсненого ОСОБА_2 погашення за кредитним договором №241 від 28 вересня 2010 року становить 113357,60 грн.

Як вбачається із постанови головного державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС від 31.08.2017 року про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-3430, виданого 02.09.2011 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 в користь КС «Кредит-Фос» заборгованості в сумі 192 902,75 грн, 1929,03 грн судового збору та 120 грн витрат на ІТЗ, зазначене виконавче провадження закінчено, оскільки згідно повідомлення кредитної спілки «Кредит-Фос» №125 від 29 червня 2017 року заборгованість за вказаним виконавчим листом погашена у повному обсязі.

Згідно з довідкою від 23 червня 2017 року, виданою головою правління кредитної спілки "Кредит-ФОС" Баб'як Ю.Т. члену кредитної спілки "Кредит-ФОС" ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, поручителю ОСОБА_1 за кредитними договорами №353 від 23.08.2007 року та №241 від 28.09.2010 року, заборгованість за даними кредитними договорами погашено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування обставини, встановлені зазначеними судовими рішеннями, а саме щодо укладення кредитного договору від 28 вересня 2010 року №241 між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» в особі голови правління Колісника Д.В. та членом кредитної спілки ОСОБА_1, згідно з умовами якого Кредитодавець зобов'язувався надати грошові кошти у кредит позичальникові у сумі 130 000 грн, які останній отримав, та в подальшому внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань по ньому, у нього утворився борг у розмірі 192 902,75 грн.

Не потребують доказуванню обставини, встановлені зазначеними судовими рішеннями щодо договору поруки №241 від 28.09.2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» в особі голови правління Колісника Д.В. та ОСОБА_3 і ОСОБА_2, відповідно до умов якого (п.п.2.1., 2.2.) поручителі зобов'язуються відповідати перед кредитною спілкою «Кредит-ФОС» за виконання зобов'язань ОСОБА_1 у такому ж обсязі, що і боржник.

Як вбачається із справи, крім трьохстороннього договору поруки, укладеного між Кредитною спілкою "Кредит-ФОС" та двома поручителями - ОСОБА_3 і ОСОБА_2, на підставі якого із поручителів і ОСОБА_1 солідарно стягнуто заборгованість останнього за кредитним договором за рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.07.2011 року, у матеріалах справи міститься копія договору поруки за тим же номером та від тієї ж дати, укладеного між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», з однієї сторони, та поручителем ОСОБА_2, з іншої. Фотокопію цього договору додано до первісної позовної заяви позивачем ОСОБА_2 (а.с. 9).

Звертаючись із зустрічним позовом про визнання недійсним даного договору поруки, ОСОБА_1 зазначив, що він укладений під впливом обману, а тому просив визнати його недійсним із підстав, передбачених ст.230 ЦК України.

За загальними правилами цивільного законодавства України, а саме, відповідно до частини 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, чинність вказаного правочину презюмується, тобто він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою для визнання недійсним договору поруки № 241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 вважає те, що він вчинений під впливом обману.

Суд обґрунтовано визнав такі доводи безпідставними.

Статтею 230 Цивільного кодексу України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, обман, як обставина, котра у подальшому має юридичні наслідки, виникає в результаті дій однієї сторони договору по відношенню до іншої.

ОСОБА_1 не є стороною вказаного договору. Жодного обману щодо нього чи сторін договору не було виявлено.

Сторони спірного правочину - кредитна спілка «Кредит-ФОС» та ОСОБА_2 вимог про його недійсність, в тому числі з підстав вказаних ОСОБА_1, не заявили.

Окрім того, судом установлено, що даний договір ніяким чином не розширив обов'язків ОСОБА_1 за забезпеченим правочином - кредитним договором № 241.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено обставин з якими норми ст.230 ЦК України пов'язують визнання правочину недійсним під впливом обману, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 та відповідно до яких, у разі наявності в договорі поруки двох поручителів, вважається, що вони, надаючи поруку, діяли спільно, тоді як у випадку, якщо із кожним з поручителів укладений окремий договір, то вважається, що кожен із них діяв самостійно, не мають для боржника ОСОБА_1 правового значення щодо обсягу його відповідальності за зобов'язаннями.

Таким чином, суд правильно визначив, що обставини, на які посилається ОСОБА_1, для визнання недійсним спірного договору поруки, відсутні. Жодних інших обставин, визначених законом та котрі свідчили б про недійсність цього правочину, з поданих сторонами доказів судом не встановлено.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не застосував правових наслідків недодержання при вчиненні правочину вимог закону, посилаючись на звернення позивача до суду з підробленим договором поруки, як новим правочином, який значно розширив обов'язки поручителя по зобов'язанню, оскільки копія договору поруки №241 від 28.09.2010 року, укладеного між кредитною спілкою "Кредит-ФОС", в особі голови правління Колісника Д.В., та ОСОБА_2 не розцінювалась судом першої інстанції як новий правочин, а у позивача за даним договором не виникло право на пред'явлення додаткової зворотної вимоги до боржника.

Обставини укладення договору поруки №241 від 28.09.2010 року, а також виникнення обов'язків по ньому у сторін уже досліджувалось та було встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.07.2011 року, яке набрало законної сили і відповідно до якого органом державної виконавчої служби було стягнуто у солідарному порядку із боржника ОСОБА_1 і поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг, який виник на підставі укладеного кредитного договору №241 від 28.09.2010 року.

Даним судовим рішенням встановлено, що зобов'язання між сторонами виникли на підставі договору поруки №241 від 28.09.2010 року, який укладено між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління Колісника Д.В., з однієї сторони, та двома поручителями - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з іншої.

Дійсність даного договору поруки також підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 жовтня 2012 року у справі №1915/490/2012, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки "Кредит-ФОС" про захист прав споживача, визнання недійсними договорів застави, поруки, кредитного договору та стягнення моральної шкоди.

Вказаний договір поруки укладений в забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором №241 від 28.09.2010 року, згідно умов якого КС «Кредит-ФОС» надала ОСОБА_1 кредит в розмірі 130 000 грн під 39% річних на термін 2 місяці.

Також, у письмових поясненнях ОСОБА_2, що містяться у матеріалах справи, зазначено, що в забезпечення виконання кредитного договору №241 від 28.09.2010 року між кредитною спілкою "Кредит-ФОС", в особі голови правління Колісника Д.В., та ОСОБА_2 укладено договір поруки №241 від 28.09.2010 року. Позивач наголошує, що крім нього поручителем по зобов'язанню ОСОБА_1 виступив ОСОБА_3, з яким було укладено аналогічний за змістом договір. ОСОБА_2 підкреслює, що з моменту укладення цього договору пройшло багато часу, у зв'язку з чим він не може спростувати чи підтвердити доводи ОСОБА_1 з приводу того, чи договір поруки №241 від 28.09.2010 року був укладений між кредитною спілкою "Кредит-ФОС", ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в одному документі (а.с.85-86).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 не ставить питання про розширення своїх прав по зобов'язанню за договором поруки №241 від 28.09.2010 року між кредитною спілкою "Кредит-ФОС", в особі голови правління Колісника Д.В., та ОСОБА_2, не намагається стягнути з відповідача заборгованість по кредиту "по-новому", як вважає ОСОБА_1, тому твердження останнього з цього приводу колегія суддів визнає надуманими і такими, що суперечать обставинам справи та суті первісного позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що суд порушив строки розгляду справи, апеляційний суд не може прийняти на підставу скасування рішення в оскаржуваній його частині. У відповідності до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Таким чином, дане порушення не спростовує висновків суду першої інстанції щодо безпідставності зустрічного позову, та не може бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги.

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги, що суд першої інстанції, всупереч закону, не дав правової оцінки письмовим доказам: реальному тристоронньому договору поруки №241, укладеному між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 28.09.2010 року, і аналогічному одноособовому договору ОСОБА_2 за тим же №241 та неправильно досліджував їх, позаяк з мотивувальної частини оспорюваного судового рішення вбачається протилежне. А саме те, що підставою звернення ОСОБА_2 до суду та часткового задоволення позову судом першої інстанції було саме виконання позивачем перед КС «Кредит-ФОС» зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, як солідарним поручителем, згідно договору поруки №241 від 28.09.2010 року, укладеного між кредитною спілкою «Кредит-Фос», з однієї сторони, та двома поручителями - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з іншої, а не згідно двостороннього договору поруки, укладеного між КС «Кредит-ФОС» та ОСОБА_3, як вважає скаржник.

Безпідставними є доводи скаржника про те, що суд свідомо знехтував правовими позиціями, викладеними у постановах ВСУ з подібних правовідносин, а саме: постановами ВСУ по справах №6-466цс15, №6-59цс15, №6-667цс15, №6-122цс13, №3-43гс15, оскільки ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно договору поруки від 28.09.2010 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06.07.2011 року є солідарними боржниками перед КС «Кредит-ФОС» за зобов'язаннями ОСОБА_1, заборгованість якого на даний час перед кредитною спілкою повністю погашена (в т.ч. ОСОБА_2 на суму 113 357,60 грн), то у відповідності до ст.556 ЦК України, до позивача перейшли права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним.

Крім цього, колегія суддів не приймає до уваги посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував заходів процесуального примусу до представника позивача- адвоката Майки А.Б. та надав йому дозвіл робити відмітки на документах на стадії дослідження доказів, оскільки дані питання вирішувались судом першої інстанції у відповідності до приписів ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд не встановив обману в підробці документів і зловмисній домовленості між ОСОБА_2 і посадовими особами кредитної спілки є надуманими та зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального права.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б свідчили, що спірний правочин укладено сторонами під впливом обману.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування в оскаржуваній частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

З урахуванням наведеного, не підлягають до задоволення вимоги заяви ОСОБА_1 від 18.02.2019 про винесення окремої ухвали суду щодо адвоката Майки А.Б. і суду першої інстанції в порядку частин 1-2, 4, 10 ст. 262 ЦПК України, оскільки підстав, передбачених нормами цивільного процесу, зокрема вимогами ст.262 ЦПК України, апеляційним судом не встановлено.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, покласти на відповідача-позивача ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки №241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та кредитною спілкою «Кредит-ФОС», залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді у вигляді сплаченого судового збору у сумі 960 грн, покласти на ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 19 лютого 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.