Дата документу 12.02.2019 Справа № 336/5017/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5017/18 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/821/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України в групі 621 Головного військового представництва Міністерства оборони України. 13.06.2017 року звільнений з військової служби на підставі наказу першого заступника Міністерства оборони України від 13.06.2017 року № 79.

Наказом начальника 621 Головного військового представництва Міністерства оборони від 30.06.2017 року № 148 його виключено зі списків особового складу 621 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Під час проходження військової служби він отримав чисельні захворювання: хронічний панкреатит в стадії нестійкої ремісії, геморагічний випіт, жировий гепатоз, кіста печінки, гіпертонічна хвороба ІІ стадії, гіпертрофія лівого шлуночка, ускладнений гіпертензивний криз:набряк легень, наслідки перенесеного панкреонекрозу, лікованого оперативно (2013, 2014 р.р.) з формуванням псевдо кіст підшлункової залози. Вказані хвороби пов`язані з проходженням військової служби.

У зв`язку з захворюваннями, пов`язаним з проходженням військової служби, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, були порушені його нормальні життєві зв`язки та можливість реалізації ним звичок і бажань. 24 травня 2017 року йому первинно встановлено ІІІ групу інвалідності.

Щоденно його турбують головні болі, запаморочення, розлад сну, негативні емоції, в наслідок чого погіршилися відносини у сім`ї. Його заробітна плата була основним засобом існування його родини, а на теперішню пенсію він не може забезпечити себе та родину необхідним.

На підставі зазначеного просив стягнути з Міністерства оборони України у відшкодування моральної шкоди 264 300 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень.

Стягнуто з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір в розмірі 1762 гривень.

В іншій частині у позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановленість причин захворювання, недоведеність протиправності дій міністерства та спричинення моральної шкоди, невірне визначення розміру судового збору, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15.07.2000 р. ОСОБА_1 проходив службу у Збройних силах України.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 586 ОСОБА_1 з 15.03.2013 року по 24.06.2013 року перебував на обстеженні і лікуванні у КУ «МКЛЕ та ШМД» в м. Запоріжжі; ВМКЦ Півд.Р з 26.06.2013 року по 08.07.2013 року; КУ «МКЛЕ та ШМД» м. Запоріжжя з 11.11.2013. по 29.11.2013 року, з 13.01.2014 року по 24.01.2014 року, в/ч НОМЕР_1 з 19.01.2015 року по 29.01.2015 року, з 20.10.2015 року по 02.11.2015 року з 30.03.2017 року по 07.04.2017 року включно (а.с.10).

Відповідно до п. 12 вказаного свідоцтва ОСОБА_1 встановлено діагноз: Хронічний панкреатит з помірним порушенням функції та частими загостреннями. Наслідки перенесеного панкреонекрозу, лікованого оперативно (2013, 2014 р.р.) з формуванням псевдо кіст шлункової залози. Жировий гепатоз. Кіста печінки, без порушення функції. Гіпертонічна хвороба ІІ стадії. (гіпертензивне серце, гіпетрофія, лівого шлуночка).СН0. Захворювання, так пов`язані з проходженням військової служби.

13.06.2017 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби на підставі наказу першого заступника Міністерства оборони України від 13.06.2017 року № 79 (а.с.8).

Наказом начальника 621 Головного військового представництва Міністерства оборони від 30.06.2017 року № 148 ОСОБА_1 підполковника, начальника 621 Головного військового представництва Міністерства оборони України звільнено наказом першого заступника Міністерства оборони України (по особовому складу) від 30.06.2017 року № 79 у запас за пунктом «б» за станом здоров`я відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 30.06.2017 року виключено зі списків особового складу 621 Головного військового представництва Міністерства оборони України (а.с.9).

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК АВ № 0825728 від 24.05.2017 р. ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності з причини захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, дата чергового переогляду травень 2019 року (а.с.11).

За приписами статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За положеннями статті 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, за яким відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 2, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відшкодування такої шкоди можливе, коли це передбачено відповідним законодавством, що визначає порядок і умови її відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

Матеріали даної справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням захворювань з наступним встановленням інвалідності.

Отже, наявність шкоди не породжує у Міністерства оборони України обов`язку з її відшкодування, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача.

При цьому, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Тобто позивач не позбавлений можливості в межах реалізації державою гарантій соціального і правового захисту військовослужбовців отримати одноразову грошову допомогу в порядку, визначеному статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 760/463/16-ц (касаційне провадження № 61-2125св18), у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 334/7452/16-ц (касаційне провадження № 61-9св17), у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 315/439/17 (касаційне провадження № 61-14498св18), у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 333/6091/16-ц (касаційне провадження № 61-19891св18), у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі справа № 760/5467/16-ц (касаційне провадження № 61-35788св18) ті інших.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, і, обмежившись висновком про те, що позивачу завдано шкоди під час виконання обов`язків військової служби, не врахував відсутність доведеної належним чином вини відповідача у завданні такої шкоду, у зв`язку із чим помилково не врахував відсутність підстав для стягнення спірної шкоди з Міністерства оборони України.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: