Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №459/2679/16-ц

провадження №61-45727св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - державне підприємство «Львіввугілля»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

третя особа - Червоноградська державна нотаріальна контора,

третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради,

третя особа - комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс»,

третя особа - Червоноградська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2018 року у складі суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 , державного підприємства «Львіввугілля» (далі -

ДП «Львіввугілля»), треті особи: ОСОБА_2 , Червоноградська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс», Червоноградська міська рада, в якому просив визнати недійсним договору купівлі-продажу будинку

АДРЕСА_1 , укладений 17 вересня 1991 року між виробничим об`єднанням «Укрзахідвугілля» та ОСОБА_4 зі скасуванням державної реєстрації права власності останньої на цей об`єкт.

Позов мотивовано тим, що у 2015 році померла мати позивача, після чого він з відповідачем звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Під час оформлення спадкових прав дізнався, що на підставі оспорюваного правочину його мати ОСОБА_4 у 1991 році викупила спірний житловий будинок, який належав виробничому об`єднанню «Укрзахідвугілля».

Вказаний договір був укладений з порушенням чинного на той час законодавства, у тому числі з порушенням особистих немайнових прав неповнолітньої дитини - сина позивача ОСОБА_2 , а саме: всупереч вимогам законодавства ОСОБА_4 не отримувала згоди у членів сім`ї на придбання будинку в особисту власність. Позивач мав аналогічне право укласти такий договір від свого імені. Крім того, договір укладений без згоди органу опіки і піклування, відтак підлягає визнанню недійсним на підставі статті 48 ЦК 1963 року, статей 6-2, 145 КпШС.

У грудні 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 подав позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ДП «Львіввугілля», з участю третіх осіб без самостійних вимог: Червоноградської державної нотаріальної контори, органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, КП «Червонограджитлокомунсервіс», Червоноградської міської ради, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 17 вересня 1991 року між виробничим об`єднанням «Укрзахідвугілля» та ОСОБА_4 зі скасуванням державної реєстрації права власності останньої на цей об`єкт.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 є сином позивача за первісним позовом, вимоги якого стосуються його прав. ОСОБА_2 проживає у спірному будинку, його батько (позивач) проживав там разом зі своїми батьками та сестрою (відповідачем у справі) з 1953 року. З 1967 року відповідач проживала окремо, та у будинку не була зареєстрована. Оспорюваний ним договір є таким, що укладено з порушенням законодавства, оскільки ОСОБА_4 при поданні заяви про придбання у власність спірного будинку повинна була додати письмову згоду членів сім`ї, проживаючих разом із нею на придбання будинку у власність. Крім того, не було надано згоди органу опіки та піклування при здійсненні даного правочину. Таким чином, при укладенні спірного договору купівлі-продажу були порушені інтереси членів сім`ї ОСОБА_4 , внаслідок чого було порушено права ОСОБА_1 користуватись даним будинком, що є підставою для визнання даного договору недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не порушено прав та охоронюваних законом інтересів позивача та третьої особи із самостійними вимогами, за захистом яких вони звернулися до суду, оскільки оспорюваний правочин укладений у відповідності до законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки при придбанні спірного житлового будинку у приватну власність ОСОБА_4 не отримано письмової згоди інших членів сім`ї наймача, які проживали і були зареєстровані разом у цьому житловому будинку, зокрема її сина ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_8 від свого імені і від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 При цьому, висновки суду першої інстанції про наявність такої згоди ґрунтуються на припущеннях.

Позивач ОСОБА_2 , який на момент укладення оспорюваного договору купівлі - продажу був неповнолітнім, разом з батьками був зареєстрований та проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , йому разом з іншими членами сім`ї, нарівні, належало право на користування цим житловим будинком, що спростовує висновки суду першої інстанції про відсутність порушень його прав.

Оспорюваний договір купівлі - продажу житлового будинку укладено між Західно-Українським виробничим об`єднанням по видобутку вугілля «Укрзахідвугілля» та ОСОБА_4 , ще у 1991 році, тобто, більше 25 років тому, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції критично оцінив твердження позивачів, які весь цей час проживали разом з ОСОБА_4 , про те, що їм не було раніше відомо про такий договір.

Всупереч вимог статей 71, 76 ЦК України 1963 року, частини першої статі 257, частини першої статі 261 ЦК України, позивачі, дізнавшись про порушення свого права і про особу, яка його порушила, з даним позовом звернулись лише 29 вересня 2016 року, що свідчить про пропуск ними позовної давності та є підставою для відмови в позові. Позивачами не надано належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційних скаргах, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності, просять скасувати прийняту у справі постанову в оскаржуваній частині та задовольнити позов. В іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених у цій справі позовних вимог, разом з тим дійшов помилкових висновків про пропуск строку позовної давності.

Заявники посилаються на те, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки з позовними вимогами вони звернулись з моменту, коли дізнались про порушене право.

Так, ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_4 , та в межах трьохрічного строку позовної давності звернувся до суду.

ОСОБА_2 про порушення своїх прав дізнався з моменту подання його батьком - ОСОБА_1 . позовної заяви, яка є предметом розгляду у цій справі.

Об`єктивної можливості дізнатися раніше про наявність оспорюваного договору та порушення їх прав заявники не мали.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 погоджується з її доводами та її підтримує.

Аналогічно ОСОБА_1 у поданому ним відзиві погодився з доводами касаційної скарги ОСОБА_2 .

Відзив на касаційні скарги іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 , заявляючи самостійні вимоги, оспорюють дійсність договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 17 вересня 1991 року між виробничим об`єднанням «Укрзахідвугілля» та ОСОБА_4 із скасуванням державної реєстрації права власності останньої на цей об`єкт нерухомості.

На момент укладення вказаного договору купівлі-продажу були чинними Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 (далі - ЦК УРСР 1963 року); Кодексом про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року (далі - КпШС); Положенням про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року (далі - Положення), норми яких підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У якості правової підстави визнання вказаного договору купівлі-продажу будинку недійсним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на статтю 48 ЦК УРСР 1963 року та статтю 145 КпШС, зокрема на те, що вони не надавали згоди на продаж і купівлю ОСОБА_4 спірного житлового будинку, у якому вони проживали і були зареєстровані, в тому числі в інтересах ОСОБА_2 , який на момент укладення договору був неповнолітнім.

Статтею 48 ЦК УРСР 1963 рокупередбачалось, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 145 КпШС 1969 року, що була розміщена у главі 17 Кодексу «Призначення опікунів і піклувальників, їх права та обов`язки», визначала угоди, для укладення яких був потрібен дозвіл органів опіки і піклування.

За статтею 60 цього Кодексу, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

У пункті 9 Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, передбачалось, що громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об`єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім`ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку.

Встановивши відсутність письмової згоди інших членів сім`ї наймача ОСОБА_4 , зокрема її сина ОСОБА_1 (зареєстрований у спірному будинку з 1970 року), його дружини - ОСОБА_8 від свого імені і від імені їх неповнолітнього сина ОСОБА_2 (зареєстровані у будинку з 1978 року), на придбання цього житлового будинку у приватну власність ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції правильно виходив з обґрунтованості заявлених у цій справі позовних вимог.

Дійшовши висновку про обґрунтованість наведених вище позовних вимог щодо підстав для визнання недійсними оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу будинку, суд апеляційної інстанції правильно виходив з наступного.

Положеннями статей 71, 76 ЦК України 1963 року передбачався загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), який встановлювався в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні за змістом положення містяться у статтях 256, 257, 261 ЦК України, якими передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, а також «дізналася» або «повинна була дізнатися», зазначених у статті 76 ЦК УРСР 1963 року, можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції констатував факт істотного пропуску ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строку позовної давності без поважних причин. Так, позивачі оспорюють договір купівлі-продажу будинку, у якому вони проживали з наймачем ОСОБА_4 , укладений 17 вересня 1991 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 29 вересня 2016 року, а ОСОБА_2 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - 01 грудня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності більше ніж на 25 років.

При цьому, вказані особи мали об`єктивну можливість довідатися про факт набуття права власності на вказаний будинок ОСОБА_4 у 1991 році на підставі оспорюваного ними договору, що зокрема підтверджується фактом отримання у 2008, 2010 роках довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописку, та видачі таких довідок лише зареєстрованим у будинку особам, у яких зазначалася інформація про статус будинку, його власника, про його можливу приватизацію, про підставу приватизації, а також заявою про прийняття спадщини, у якій в переліку спадкового після смерті ОСОБА_4 майна, позивач ОСОБА_1 зазначив, що спадкодавцю на момент смерті належав на праві власності спірний житловий будинок. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на момент укладення оспорюваного договору у ІНФОРМАЦІЯ_4 виповнилось 17 років, станом на 2008 року, 2010 року, зокрема, з ІНФОРМАЦІЯ_3 вже досяг повноліття і не був обмежений у праві знати про стан своїх майнових прав.

Доводи ОСОБА_1 , що про оспорюваний договір купівлі - продажу йому стало відомо лише з моменту оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , та посилання ОСОБА_2 , що про порушення своїх прав він дізнався після звернення свого батька ОСОБА_1 до суду з даним позовом, спростовується встановленими апеляційним судом обставинами і дослідженими під час розгляду справи доказами, яким надано належну правову оцінку. Жодних поважних причин, які б перешкоджали їм дізнатися про ці обставини, судами не встановлено.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про пропуск строку позовної давності.

Передбачених частиною п`ятою статті 267 ЦК України підстав для поновлення пропущеного строку апеляційним судом не встановлено.

У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судом апеляційної інстанції під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судового рішення висновки про відсутність підстав для задоволення заявлених у цій справі вимог з огляду на пропуск строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи.

При цьому апеляційний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, а також правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та встановивши обґрунтованість заявлених позовних вимог, скасував рішення суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні у зв`язку з безпідставністю, та відмовив за пропуском строку позовної давності.

Наведені у касаційних скаргах аргументи про неправильне визначення апеляційним судом початку перебігу строку позовної давності для звернення з відповідними вимогами відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами у справі, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки встановлених судом обставин.

Крім того, суд касаційної інстанції не може втручатись в оцінку доказів, зокрема переоцінювати доводи про поважність причин пропуску позовної давності, оцінку яким надав суд апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції (у незміненій апеляційним судом частині) та висновків апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційних скарг на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська