ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/41/19Головуючий по першій інстанції Пироженко В.Д.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 18 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У травні місяці 2018 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») - Кіріченко Роман Анатолійович звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що між позивачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_1 31 липня 2014 року укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Указував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві.

Відповідно до п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Відповідно до п.2.1.1.5.7 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах передбачених договором.

Посилався на те, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав внаслідок чого станом на 26 квітня 2018 року у останнього виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача становить 89363,57 гривень та складається з наступного: 25033,42 гривень тіло кредиту; 3999,99 гривень нараховані відсотки за користування кредитом, 55598,56 гривень заборгованість по пені, 500 гривень штраф (фіксована частина), 4231,60 гривень штраф (процентна складова).

Таким чином, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 89363,57 гривень та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 18 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2430,83 гривень та судовий збір в сумі 47,93 гривень, а всього 2478, 76 гривень, в іншій частині позову відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказіві, які безпосередньо доводять, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв поширенню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначив, щодо заборгованості ОСОБА_1 перед банком за картковими рахунками № НОМЕР_1 від 14.07.2016 року; № НОМЕР_2 , № 967238 від 22.07.2016 року то позивачем не доведено факту їх отримання ОСОБА_1 , а також не доведено позивачем домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту, погашення процентів і неустойки при використанні позичальників інших картрахунків.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що банківська картка № НОМЕР_3 була отримана ОСОБА_1 згідно кредитного договору від 31.07.2014 року, факт отримання відповідачем вказаної картки не заперечувався, і згідно неї він отримав кредит у розмірі 1100 гривень у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, яка була у нього викрадена 14 липня 2016 року, прийшов до висновку про необхідність стягнення заборгованості відповідача за період з 31 липня 2014 року по 14 липня 2016 року.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що відповідач підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, погодився їх виконувати.

Відповідно до п.1.1.2.1.12. Клієнт зобов`язаний вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню.

Відповідно до п.1.1.2.1.21. Обов`язки Клієнта: Негайно повідомляти Банк шляхом дзвінка до Колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома Клієнту про втрату/викрадення Карти, Стікеру PayPass, сім карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб).

Проте, відповідач звернувся до банку майже через тиждень 20 липня 2016 року після проведення ним оспорюваних операцій.

Вважає, що відповідачем ОСОБА_1 не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, особистої інформації, ПІНу (персонального ідентифікаційного номера), відповідач невідкладно про операції, які він не здійснював не повідомив. Тому в даному випадку відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними несе тільки клієнт.

Зазначає, що з боку банку дотримано процедури ідентифікації клієнта, а сам по собі факт звернення відповідача до правоохоронних органів не є підставою для визнання вказаних транзикцій недійсними. Вважає, що з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 18 квітня 2019 року в апеляційній інстанції не оскаржував.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Несторенко І.О. подав до Черкаського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» в якому заперечив апеляційні вимоги позивача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладання кредитного договору з АТ КБ «ПриватБанк» та отримання кредитної картки «Універсальна» № НОМЕР_3 , однак заперечує факт отримання кредитних карток, № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_4 які згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» були йому видані, і банк при цьому не надав підтверджень щодо факту отримання ОСОБА_1 зазначених карток.

Також позивачем не доведено домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту, погашення процентів і неустойки при використанні позичальником інших картрахунків. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які безспірно доводять, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв поширенню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено cудом першої інстанції, відповідно до укладеного договору № б/н від 31 липня 2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 1100 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами банку» складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 20 серпня 2016 року було зареєстровано кримінальне провадження за заявою потерпілого ОСОБА_1 про те, що 14 липня 2016 року близько 10.00 год. перебуваючи в магазині «Делікт» по вул.Університетська,25 в м.Черкаси виявив відсутність власного гаманця в якому знаходився мобільний телефон та картка «Приват-24» (т.1 а.с.68).

Постановою старшого слідчого Черкаського ВП в Черкаській області Кривов?яз В ОСОБА_2 від 03 липня 2017 року ОСОБА_1 залучено у якості потерпілого до участі у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0006694 від 20 серпня 2016 року (т.1 а.с.67).

Відповідач неодноразово звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з письмовими зверненнями, в яких повідомляв, що у нього викрадено картку та про те, що з цього приводу він звернувся до Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, та просив останнього сприяти у проведенні розслідування, щодо правомірності відкриття банківською установою кредитних рахунків на його ім?я, і просив зупинити нарахування відсотків по даних кредитах на період проведення розслідування (т.1 а.с.69-71).

Позивач надав суду довідку, з якої вбачається, що крім банківської картки «Універсальна» № НОМЕР_3 від 31.07.2014 р., позивачем було видано на ім?я Мовчан І.В. картки № 055092 від 14.07.2016 року, № НОМЕР_2 , № 967238 від 22.07.2016 року (т.1 а.с.85 на зворотній стороні), однак, при цьому надав фото про підтвердження отримання ОСОБА_1 лише банківської картки № НОМЕР_3 (т.1 а.с.86), щодо отримання ОСОБА_1 інших карток позивач не надав жодних підтверджуючих документів.

Дослідивши надані сторонами докази та встановивши вказані обставини, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв поширенню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Так, позивачем не доведено, як факту отримання відповідачем кредитних карток № 055092 від 14.07.2016 року, № 652476, № 967238 від 22.07.2016 року, так і домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту, погашення процентів і неустойки при використанні позичальником інших картрахунків, також враховується, що за даним фактом порушене кримінальне провадження, яке на даний час перебуває на досудовому розгляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За наявними матеріалами справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що списання грошових коштів з карткового рахунку картки № НОМЕР_1 відбулося не за розпорядженням відповідача і він не повинен нести за такі операції відповідальність у вигляді повернення кредиту, процентів за користування ним, сплати комісії та штрафів. Крім того, банком не доведено належними та допустимими доказами того, що він отримував картки № НОМЕР_1 від 14.07.2016 року, № НОМЕР_2 , № 967238 від 22.07.2016 року, та те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв несанкціонованому зняттю коштів з карткового рахунку.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15, Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року в справі №570/2219/17 (провадження №61-29209св18).

А тому доводи позивача, про те що відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними несе тільки клієнт, на думку колегії суддів є безпідставними.

Установивши, що ОСОБА_1 не причетний до зняття кредитних коштів з картки № НОМЕР_1 від 14.07.2016 року, а позивач не надав суду доказів того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції по вказаній картці, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк".

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається, з матеріалів справи, суд встановивши, що банківська картка № НОМЕР_3 від 31.07.2014 року була видана на ім?я ОСОБА_1 згідно якої він отримав кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, яка була у нього викрадена 14 липня 2016 року, прийшов до висновку, що заборгованість відповідача за вказаним договором необхідно стягнути за період з 31 липня 2014 року по 14 липня 2016 року, яка становить 2430,83 гривень, що в свою чергу не заперечує відповідач, та з чим погоджується колегія суддів.

Отже вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, що брали участь у справі, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Б.Б. Вініченко

В.Д. Храпко

С.І. Бондаренко