Єдиний унікальний номер судової справи: 225/1682/19
Номер провадження: 2/225/537/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пузиревської Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області, ПП «Техноком Н», КП «Торецьккомсервіс» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2018 року. На теперішній час за вказаною адресою зареєстровані попередні власники разом з дітьми, які не проживать з червня 2014 року, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до РФ. Зазначає, що реєстрація відповідачів не дозволяє розпоряджатися житлом на власний розсуд та значно обмежує її законні права, у зв'язку з чим вона має чисельні труднощі щодо отримання можливості скористатися гарантованим державою правом на отримання житлової субсидії, оскільки дана процедура передбачає отримання документів правового характеру від всіх зареєстрованих в приміщенні осіб.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач до судового засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей в судове засідання не з'явилися, надали письмову заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, заявлені вимоги визнали, проти їх задоволення не заперечували.

Представники третіх осіб - ПП «Техноком», КП «Торецьккомсервіс» в судове засідання не з'явилися.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що малолітні діти - не набули повної цивільної дієздатності, тому вважають недоцільним визнавати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2018 року, засвідченого державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2305 (а.с.7).

Відповідно до довідки про склад сім'ї б/н від 04.03.2019, виданої КП «Торецьккомсервіс»,відповідачі разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до акту від 28.02.2019, відповідачі разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 не мешкають з червня 2014 року у зв'язку з виїздом до РФ (а.с.11).

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Частиною першою ст.319ЦК України передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 221 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.405ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користуванняцим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В судовому засіданні встановлено, що в розумінні діючого законодавства, відповідачі не є членами родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов'язки, а також які мають кровний зв'язок.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень права власності шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується малолітніх дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 то суд зазначає наступне.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 не досягли 14 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживають більше року, оскільки мешкають разом з батьками на території Російської Федерації, суд доходить висновку про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання їх такими, що втратили право на користування вищезазначеним житлом.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за малолітніми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1, визнаючи їх батьків такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду.

Керуючись ст. ст. 4, 9, 81, 141, 200, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 354 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області, ПП «Техноком», КП «Торецьккомсервіс» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: