рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

23 квітня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Заверюха В.О., при секретарі - Червинській І.В.,

за участю:

відповідача - Ташева А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м.Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

06.12.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 5695 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн.. Свій позов мотивує тим, що 29.01.2017 року о 06.00 год. ОСОБА_2 керуючи автобусом «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3 здійснив рух по правій смузі проїзної частини автодороги Н33 (раніше Р70) сполученням «Одеса - Білгород-Дністровський - Монаші» з пасажирами, серед яких була позивач. ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого допустив виїзд керованого автобусу за межі проїзної частини, внаслідок чого сталося перекидання зазначеного автобусу на лівий борт. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження пасажиру автобусу ОСОБА_1 Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №34 від 15.02.2017 року встановлено, що у потерпілої ОСОБА_1 є тілесне ушкодження - закритий перелом лівої ключиці в області зовнішнього кінця з задовільним співвідношенням уламків, який міг виникнути внаслідок удару о деталі салону автомобіля при його перекиданні та відносяться до категорії середньої тяжкості. Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.08.2018 року по справі №495/3823/18 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн., без позбавлення права керування транспортними засобами. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивач проходила лікування, обстеження та купувала ліки за місцем свого мешкання, загальна вартість складає 5695 грн., яка складається з сеансів УВЧ вартістю 400 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 649 грн.; електрофорезу вартістю 650 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 1056 грн.; проїзд з місця мешкання до поліклініки вартістю 128 та 66 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 212 грн. та 107 грн.; проїзд на консультацію до травматичного відділення Шабівської лікарні вартістю 72 грн.; проходила лікування, консультації, приїздила до м.Білгород-Дністровського на виклики до слідчого та витратила 1920 грн., внаслідок травм у позивача було загострення стану здоров`я, вона була змушена проходити обстеження у вересні 2018 року на що витратила 1389 грн., за обстеження у червня 2017 року позивач витратили 290 грн.. Крім того, діями ОСОБА_2 , позивачу заподіяна моральна шкода, що виразилася в душевних стражданнях, складностях побутового характеру, пережитих внаслідок злочину, пережила сильне душевне хвилювання за своє життя й здоров`я, яку позивач оцінює у 50000 грн., також позивач зверталась за правовою допомогою та відповідно здійснювала оплату за них.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2018 року відкрито провадження по справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, була повідомлена. На адресу суду ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просила суд задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково, погодився в частині стягнення матеріального збитку, в частині стягнення моральної шкоди просив відмовити в повному обсязі з підстав не обгрунтованості.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

29.01.2017 року о 06.00 год. ОСОБА_2 керуючи автобусом «Mercedes-Benz 313CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3 , маючи при собі реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, рухаючись по проїздній частині автодороги Н33 (раніше Р70) сполученням «Одеса - Білгород-Дністровський - Монаші» у напрямку м.Одеса, між селами Салгани та Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області з пасажирами, серед яких була позивач ОСОБА_1 , грубо порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, діючи з необережності, не вжив належних і своєчасних заходів до вибору в установлених межах (не більш 90 км/год) безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, проявляючи злочинну самовпевненість, продовжив рух у зазначеному режимі, в результаті чого допустив виїзд керованого автобусу за межі проїзної частини, внаслідок чого сталося перекидання зазначеного автобусу на лівий борт.

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.08.2018 року по справі №495/3823/18 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн., без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вирок суду набрав законної сили у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень ч.4, 6 ст.82 ЦПК України, підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автобусу ОСОБА_1 було спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №34 від 15.02.2017 року встановлено, що у потерпілої ОСОБА_1 є тілесне ушкодження - закритий перелом лівої ключиці в області зовнішнього кінця з задовільним співвідношенням уламків, який міг виникнути внаслідок удару о деталі салону автомобіля при його перекиданні та відносяться до категорії середньої тяжкості.

В позові позивач зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень вона проходила лікування, обстеження та купувала ліки за місцем свого мешкання АДРЕСА_1 .

Згідно довідки залізничної лікарні станції Бассарабяска від 03.03.2017 року та від 17.03.2017 року позивач пройшла 10 сеансів УВЧ, вартістю 400 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 649 грн. та 10 сеансів електрофорезу, вартістю 650 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 1056 грн.. На проїзд з місця проживання до поліклініки м.Комрат Р .Молдова позивач витратила 128 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 212 грн.; з місця проживання до поліклініки у м.Бессарабяска у період з 30.01.2017 року по 17.03.2017 року нею витрачено 66 лей р.Молдова, що по курсу НБУ складає 107 грн.; проїзд на консультацію до травматичного відділення Шабівської лікарні вартістю 72 грн.; проходила лікування, консультації, приїздила до м.Білгород-Дністровського на виклики до слідчого та витратила 1920 грн., внаслідок травм у позивача було загострення стану здоров`я, вона була змушена проходити обстеження у вересні 2018 року у м.Києві на що витратила 1389 грн., за обстеження у червня 2017 року позивач витратили 290 грн., загальна вартість на лікування позивача становить 5695 грн..

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частина 2 ст.1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст.1187 ЦК встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, зазначеною нормою закону встановлено відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця. На володільця не може бути покладено обовязок з відшкодування такої шкоди, лише якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, саме відповідач повинен довести, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією і негативними наслідками. Обов`язок доказування розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач відсутність його вини в заподіянні шкоди.

В задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 5695 грн. (вартості на лікування, консультації, сеансів УВЧ, електрофорезу, придбання ліків, комп`ютерну томографію, проїзд) суд відмовляє, оскільки при вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, визначається на підставі виданих лікарями направлень на обстеження, проходження курсу лікування, рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Позивачем до суду не надано належних доказів, які б підтверджували лікування позивача пов`язаного саме з дорожньо-транспортною пригодою, не надано лист-призначення лікаря щодо лікарських засобів для лікування тілесних ушкоджень, а проходження позивачем сеансів УВЧ, електрофорезу, комп`ютерної томографії було зроблено позивачем за власною ініціативою і без призначення такого проходження лікарем.

У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду, позивач, повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ст.22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У разі відсутності в сукупності вказаних ознак спричинення матеріальної шкоди не можливо покладання обов`язку на будь-яку особу щодо її відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що доводи позивача суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у зазначеному розмірі, тому вказані обставини не дають достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, діями ОСОБА_2 , позивачу заподіяна моральна шкода, що виразилася в душевних стражданнях, складностях побутового характеру, пережитих внаслідок злочину, позивач пережила сильне душевне хвилювання за своє життя й здоров`я, яку позивач оцінює у 50000 грн..

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті .

Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа, зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З врахуванням фактичних обставин справи, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд враховує вимоги розумності, справедливості, добросовісності та вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача, та достатнім розміром для компенсації такої шкоди у сумі 5000 грн.

Норма ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України , розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До матеріалів справи позивач не надала розрахунку витрат на правничу допомогу, документів про оплату послуг адвоката при наданні правничої допомоги - платіжних доручень, касових чеків або інших банківських документів, які б підтверджували, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.12, 13, 49, 76, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. (пять тисяч).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи,зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.О.Заверюха