Справа № 462/3168/17 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/3030/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

З участю: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року ухваленого судом у складі судді Кирилюк А.І. у справі №462/3168/17 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визначення частки спадкодавця у праві спільної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визначення частки спадкодавця у праві спільної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львів-Рудне помер ОСОБА_6, про що складено відповідний актовий запис № 56 та видане свідоцтво про смерть НОМЕР_1. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, яка складається з 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 Відповідно до заяви про прийняття спадщини, а також свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач прийняв спадщину, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_6. Зазначає, що ОСОБА_6 був співвласником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0.1500 га. Іншими співвласниками зазначеної ділянки є співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4. У встановлений законодавством строк він звернувся до другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6. 15 травня позивач ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1 Щодо земельної ділянки, співвласником якої був заповідач, нотаріусом першої Львівської державної нотаріальної контори йому було надано відповідь від 14 липня 2017 року, якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на 1/3 частини ділянки. З огляду на зазначене, він позбавлений можливості оформити право власності на вищезгадану земельну ділянку, у зв'язку з чим просить суд позовні вимоги задовольнити, а саме: визначити, що частка ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в праві спільної власності на земельну ділянку загальною площею 0.1500 га за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2 становила 356/1000 ідеальних часток, а також визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на 356/1000 ідеальних часток, площею 0.0534 га земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3 15 вересня 2017 року подав зустрічну позовну заяву про визнання частки у праві спільної власності на земельну ділянку покликаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 2006 року співвласниця будинку АДРЕСА_1 та спірної земельної ділянки ОСОБА_8 продала належну їй 1/3 частину зазначеного будинку ОСОБА_9, який, в свою чергу, подарував цю ділянку позивачу за зустрічним позовом. Зазначає, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2010 року у справі № 2-495/2010 встановлено, що він як співвласник будинку на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України набув право власності на частину земельної ділянки за вищезазначеною адресою. Вказує на те, що затвердженою судом угодою йому виділено на праві власності частину зазначеної земельної ділянки площею 536 кв. м. Однак, на думку позивача за зустрічним позовом, розмір виділеної частки земельної ділянки у висновку будівельно-технічного дослідження та в ухвалі суду визначений лише в квадратних метрах, але не визначений в арифметичних дробах по відношенню до загальної площі ділянки. У зв'язку з цим зазначає, що йому належить 357/1000 ідеальних часток площею 0.0536 га земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1. З огляду на зазначене просить суд зустрічний позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 /третя особа ОСОБА_5/ про визначення частки спадкодавця у праві спільної власності, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2 становила 1/3 частку у праві спільної часткової власності.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /третя особа ОСОБА_5/ про визначення частки у праві спільної власності на земельну ділянку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору по 1.075,5 грн. з кожного. Судові витрати за зустрічним позовом віднесено на рахунок позивача за зустрічним позовом.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, суд неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи. Стверджує, що суд безпідставно порушив принцип преюдиції судового рішення, що набрало законної сили та не врахував обставини встановлені Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.09.2010 року , а саме, що він як співвласник будинку на підставі ст.120 ЗК та ст.377 ЦК України набув право власності на частину земельної ділянки за вказаною адресою, а тому ці обставини не потребують доказування. Крім цього, суд безпідставно проігнорував встановлений цією ухвалою порядок користування земельною ділянкою між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ним, а також фактичного користування відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження. Звертає увагу, що метою зустрічного позову є встановлення розміру належної йому частки у праві власності на земельну ділянку саме для отримання можливості здійснити державну реєстрацію на цю частку, у чому йому було відмовлено державним реєстратором. Тому висновок суду про безпідставність зустрічного позову через відсутність оспорювання права власності іншою особою не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального права, а саме ст.86-89 ЗК України, ст.370,372 ЦК України, а також ст. 49,193 процесуального закону. Стверджує, що з врахуванням судової практики, яка є обов'язковою, а саме правової позиції, яка висловлена у постанові ВСУ від 11.02.2015 року у справі №6-2цс15 та відповідно до вимог ст.377,120,125 ЗК України, які були чинними на час укладення договору дарування при переході права власності на 1/3 частину будинку він одночасно отримав у власність і частину земельної ділянки на якій розміщений цей об'єкт нерухомості в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника, що у подальшому було підтверджено ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 06.09.2010 року. Вважає неправильним висновок суду про безпідставність позову у зв'язку з відсутністю реального поділу будинку між співвласниками, оскільки між співвласниками вже десятки років існує фактичний розподіл на три квартири, що підтверджується технічними паспортами. Вважає, що відсутність у ОСОБА_4 державної реєстрації права власності на земельну ділянку не може бути перешкодою для визначення його частки у спірній земельній ділянці як у позивача за первинним позовом. Просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити, що частка ОСОБА_3 у праві спільної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1500 га за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2 становить 357/1000 часток або 1/3 частку.

Відповідно до ст. 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Треті особи по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилися.

ОСОБА_4 у зазначеному ним Відзиві на позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 просив справу слухати у його відсутності. (а.с.169).

Третя особа по справі ОСОБА_5 надала суду Довіреність на представлення її інтересів у всіх судових інстанціях ОСОБА_3 або ОСОБА_11 (а.с.182).

Відповідно до ст. 367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом т. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від 25 листопада 2013 року НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.4).

Згідно із заповіту від 30 березня 2013 року, який завірений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Щебивовк О. О., ОСОБА_6 заповів все своє майно ОСОБА_2. (а.с.6).

За Державним актом на право приватної власності на землю від 05 лютого 1998 року, який видано на підставі рішення виконавчого комітету Рудненської селищної Ради народних депутатів № 133 від 03 грудня 1997 року, земельна ділянка площею 0,1500 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 передана для обслуговування житлового будинку, належить на праві приватної власності ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_15. (а.с.14).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НА-017 від 15 березня 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована в АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_15 (а.с.15).

Відповідно до договору дарування від 29.02.2008 року дарувальник ОСОБА_9 подарував ОСОБА_16 1/3 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Відповідно до довідки ОКП «БТІ та ЕО» № 2/4472 від 04.04.17 року співласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 по 1/3 частці є ОСОБА_6, ОСОБА_17, ОСОБА_18 (а.с. 76).

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 травня 2017 року ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_6. (а.с.7)

Зазначене свідоцтво видане на спадщину, яка складається з 1/3 частини житлового будинку № 13 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1

Суд встановив, що ОСОБА_6 не зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку. Дана інформація міститься у відповіді Другої Львівської державної нотаріальної контори на заяву від 14 липня 2017 року вих. № 1193/02/14. (а.с.9)

За приписами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно роз»яснень п.10 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» перехід до спадкоємців зазначеного права власності має місце при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом про право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Вирішуючи спір в частині визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв законне і обґрунтоване рішення про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0, 1500 га за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Щодо відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визначення частки у праві спільної власності на земельну ділянку, суд не погоджується із висновками суду першої інстанції.

Із матеріалів справи до пояснень учасників встановлено, що згідно Державного акту на право власності на землю НОМЕР_3, виданого Рудненською селищною радою народних депутатів 05 лютого 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 450 її співвласниками були ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_15, які являлися співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. Площа земельної ділянки 0,1500 га була отримана у спільну сумісну власність всіх вищеназваних осіб для обслуговування житлового будинку на підставі рішення №133 від 03.12.1997 року виконкому Рудненської селищної ради. (а.с.14).

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку у АДРЕСА_1 від 15.03.2017 року її цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки-НОМЕР_2, форма власності-приватна.

На підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2006 року співвласниця житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 продала належну їй 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9, який у свою чергу подарував цю частину будинку ОСОБА_3, (позивачу за зустрічним позовом), що підтверджується умовами договору дарування 1/3 частини житлового будинку від 29.02.2008 року, який посвідчений Державним нотаріусом Першої Львівської ДНК (а.с.40) та 03 березня 2008 року зареєстровано право власності на нерухоме майно в обласному КП ЛОР «БТІта ЕО» (а.с.41).

Інша 1/3 частина житлового №13 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_19 в порядку спадкування перейшла її дочці ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.12.2009 року, виданим Партикою Н.О.-державним нотаріусом Другої Львівської ДНК.

Правонаступником по заповіту померлого ОСОБА_6 став ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими будівлями та спорудами.

Між всіма співвласниками житлового будинку склався усталений порядок користування своїми частками у житловому будинку та проведений розподіл земельної ділянки у рівних частках, претензій один до одного не мають.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 06.09.2010 року у справі №2-495/2010 року про визначення частки земельної ділянки в натурі та встановлення порядку користування нею затверджено мирову угоду. Ухвала суду набрала законної сили.

Відповідно до умов мирової угоди ОСОБА_3, як співвласник будинку на підставі ст. 120 Земельного кодексу України (далі ЗК) та ст. 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК) набув право власності на частину земельної ділянки за вказаною адресою після ОСОБА_5 та затверджено мирову угоду між співвласниками ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про розподіл в натурі земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1500 кв.м за давністю фактичного користування відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження. Ухвала суду від 06.09.2010 року про затвердження мирової угоди набрала законної сили.

Згідно умов мирової угоди ОСОБА_3 виділено на праві власності частину земельної ділянки площею 536 кв.м із врахуванням належних йому: площі земельної ділянки 485 кв.м, площі спільного користування під будинком-117 кв.м : 3= 39 кв.м (пропорційно до 1/3 частки будинковолодіння) та площі 24 кв.м спільного користування з ОСОБА_4-24 кв.м. : 2 = 12 кв.м. Отже, 485 кв.м + 39 кв.м + 12 кв.м. = 536 кв.м.

Із вищеназваної ухвали про затвердження мирової угоди від 06.09.2010 року розмір виділеної частки земельної ділянки визначений лише у квадратних метрах, але не визначений у арифметичних дробах по відношенню до загальної площі ділянки, що є перешкодою для реєстрації права власності на виділену частку земельної ділянки.

Так як загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 1500 кв.м, а розмір виділеної ОСОБА_3 ухвалою суду частки вказаної земельної ділянки становить 536 кв.м, відтак розмір належної йому частки у арифметичних дробах по відношенню до загальної площі визначається як 536/1500= 357/1000 ідеальних часток або 1/3 від загальної площі.

Рішенням №41490954 від 07 червня 2018 року Державного реєстратора прав на нерухоме майно відмовлено ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку, що розташована АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 , оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не дають змоги встановити розмір частки у праві власності на земельну ділянку. Саме з таких причин суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову, не взявши до уваги Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 06.09.2010 року, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК у редакції на час укладення договорів відчуження частини будівлі,- до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно з ч.1, 4 ст. 120 ЗК (в редакції Закону № 997-У від 27.04.2007 року, яка діяла на час укладення договорів передачі права власності на 1/3 частину будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб, право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі №6-2цс/15 від 11.02.2015 року прописано «Аналіз змісту норм статті 120 ЗК у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об»єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об»єкт розташований. За загальними правилами, закріпленими у статті 120 ЗК особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику та у поєднанні з нормою ст.. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об»єкти.»

Із врахуванням встановлених судом обставин справи, із врахуванням судової практики Верховного Суду відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК, враховуючи норми ст. ст. 377, 120, 125 ЗК, діючих на час укладення договору дарування при переході права власності на 1/3 частку суд апеляційної інстанції вважає, що позивач ОСОБА_3 набув право власності на 1/3 частину земельної ділянки від загальної площі 1500 кв.м., що було підтверджено Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.09.2010 року.

Із письмових пояснень ОСОБА_5, як попереднього власника на спірну земельну ділянку та інтереси якої згідно Довіреності від 13.03.2018 року представляє ОСОБА_3 (а.с.182) встановлено, що остання не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, проти позовних вимог не заперечує. Вважає, що всі належні їй у минулому права на спірну земельну ділянку перейшли до набувача належної їй у минулому частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_3, а відтак, сторони у даній справі не є порушниками її прав та інтересів, обставини, наведені сторонами у позовних заявах повністю визнає та погоджується з правовими підставами заявленого позову. (а.с. 183).

Беручи до уваги наведене вище, суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а тому рішення суду в частині відмови у зустрічному позові підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про задоволення зустрічного позову.

Згідно ст. 376 ч.1 п.3,4 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,2, 375, 376 ч.1 п.п.3,4, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 16 жовтня 2018 року скасувати в частині відмови у зустрічному позові та в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати, що частка земельної ділянки ОСОБА_3 у праві власності на земельну ділянку площею 0, 1500 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 становить 1/3 частку у праві спільної часткової власності.

Судові витрати по оплаті судового збору залишити за кожним із позивачів.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк