РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12530/18

пр. № 2/759/1704/19

17 квітня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді Миколаєць І.Ю.,

при секретарі Шелудько В.В.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача (УКС) Боголєпова Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03148, м. Київ, вул. Г.Юри, 9), Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва (03115, м. Київ, вул. Ген. Вітрука, 8-а) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, у якому просять: стягнути на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 27817,71 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. , за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку (державні органи - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві; Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва); стягнути на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в роз 27817,71 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку (державні органи - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби м Київ головного територіального управління юстиції у місті Києві; Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва); стягнути на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн., та на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказують на те, що Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2007 року у справі № 2-481/2007 рік стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди , завданої злочином.

10 грудня 2007 року Коростишівським районним судом було видано виконавчий лист № 2-481, який був пред`явлений до виконання за місцем проживання боржника до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києві. Як зазначено у виконавчому листі, постановою державного виконавця від 06.11.2008 р. виконавчий документ було повернуто стягувачеві. Підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві не вбачалось після звернення до державного виконавця 08.10.2009 року постановою держав виконавця було повторно відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом. Жодних дій державний виконавець на виконання рішення суду не вживав, і у зв`язку з цим позивач звернулась зі скаргою на бездіяльність державних виконавців, щодо виконання рішення суду. Листом 06.09.2010 р. № КО-2939 Головне управління юстиції у м. Києві повідомило про те, 2009-2010 роках виконавчою службою вживались заходи щодо виконання рішення, проте, за наслідками цих дій, описаних в листі державі виконавцями не вжито належних заходів, щодо накладення арешту, оцінки та реалізації майна Боржника, що призвело до тривалого невиконання рішення суду.

Виконавчою службою було повідомлено про неможливість виконання рішення суду, на підставі чого 11 липня 2014 року Коростишівським районним с Житомирської області було прийняте додаткове рішення, за яким було окремо видано два виконавчі листи на кожного з позивачів окремо.

22 серпня 2014 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 44497479 про стягнення боргу на користь ОСОБА_3 , та винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 44497539 про стягнення боргу на користь ОСОБА_2 У 2015 постановою державного виконавця Васільєвою Ю.В. була винесена постанова про арешт рухомого майна боржника від 06.05.2015 р. З того часу, державним виконавцем не вжито жодних заходів, щодо опису та вилучення рухомого майна у боржника, його реалізацію та реальне виконання рішення суду.

Позивач звернулась до державної виконавчої служби та Головного управління юстиції у місті Києві зі зверненням про прискорення виконання рішення суду, проте жодних дій після цього звернення державним виконавцем не було вжито.

Внаслідок тривалої бездіяльності позивачі звернулись до Міністерства юстиції з приводу бездіяльності державного виконавця, щодо невиконання рішення суду. У відповідь ми отримали лист у якому містилась інформація про те, що виконання рішення суду буде організовано належним чином, проте, дій, щодо реального виконання рішення суду з того часу державним виконавцем здійснено не було.

19.10.2016 р. на адресу Позивачів було направлено державним виконавцем лист № 409/19, яким повідомлено про повернення стягувачеві (ОСОБА_3) виконавчого листа з додаванням постанови про повернення виконавчого листа. Причиною винесення постанови про повернення виконавчого листа, як вказано у самій постанові стала відсутність майна Боржника, на яке можна було б накласти стягнення.

Позивачами отримана інформація про те, що 30.08.2017 року державним виконавцем Євпатовою Т.Г. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, з моменту відкриття виконавчого провадження (втретє) у 2017 рої жодних дій, щодо реального виконання рішення суду та стягнення з боржник заборгованості державними виконавцями здійснено не було.

Станом на дату звернення зі скаргою виконавче провадження № 44497539 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди за вчинений ним злочин у розмірі 25000 грн. та виконавчого провадження № 54522882 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди за вчинений ним злочин у розмірі 25000 грн. перебувають у провадженні Святошинського районного відділу державні виконавчої служби міста Київ головного територіального управління юстиції у місті Києва.

У травні 2018 року на адресу позивачів надійшла постанова державного виконавця від 07.03.2018 р. ОСОБА_7 , якою звернуто стягнення на доходи Боржника у рамках виконавчого провадження № 54522882, тобто лише на користь ОСОБА_3 Щодо звернення стягнення на доходи Боржника на користь ОСОБА_2 жодних дій не було вчинено. З моменту винесення цієї постанови ОСОБА_3 отримала грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі 485,06 грн. 19.06.2018 року та 556,20 грн. 10.07.2018 року. Станом на дату подання позову жодних інших грошових коштів на виконання рішення суду на рахунок Позивачів не надходили.

19 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулася за допомогою по отриманню відомостей про наявне зареєстроване майно на Боржника. Після пошуку у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за даними Боржника позивач отримав інформаційну довідку з реєстру, згідно з якою на ім`я Боржника зареєстровано 23 об`єкта нерухомості, більшість з яких існували на момент винесення рішення судом. Таким чином, дізнавшись, що у Боржника є зареєстроване нерухоме майно, а державним виконавцем не проводиться жодних дій, щодо їх опису та реалізації для проведення реального виконання рішення суду. Позивачі вирішили звернутись до суду із скаргами на неправомірну бездіяльність державного виконавця. Така бездіяльність державного виконавця в реалізації наданих повноважень зі здійснення заходів з примусового виконання рішення є неправомірною, такою, що порушує права стягувана на своєчасне та в повному обсязі виконання рішення суду.

Так, ухвалами Копостишівського районного суду Житомирської області від 04 червня 2018 року та від 14 червня 2018 року визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Відповідача 1 щодо невиконання рішення суду. Вказані рішення суду набрали законної сили та на даний момент Відповідачем 1 не виконанні.

Бездіяльність Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо реального виконання рішення суду призводить порушення права Позивачів на справедливий суд, а затримка виконання рішення суду з 2007 року знецінила вартість тієї моральної шкоди, яку Позивачі повинні були отримати за вчинення Боржник злочину, внаслідок якого Позивачі втратили свою неповнолітню доньку. Оскільки рішення суду тривалий час не виконується, позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав.

Представник позивачів підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві.

Представник Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва Боголєпов Є.В. позов визнав.

Представник відповідача Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві в засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 жовтня 2007 року у справі № 2-481/2007 рік стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50000,00 грн. в якості відшкодування моральної, завданої злочином (а.с. 12-13). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21.11.2007 р. вищезазначене рішення залишено без змін (а.с. 14).

11 липня 2014 року Коростишівським районним с Житомирської області було прийнято додаткове рішення та видано виконавчі листи окремо кожному позивачеві (а.с. 19, 20).

22 серпня 2014 року винесена постанова про відкриття виконавчого проваджені 44497479 про стягнення боргу на користь ОСОБА_3 та постанова про відкриття виконавчого провадження № 44497539 про стягнення боргу на користь ОСОБА_2 (а.с. 31).

У 2015 постановою державного виконавця Васільєвою Ю.В. була винесена постанова про арешт рухомого майна Боржника від 06.05.2015 р. (а.с. 22), що підтверджується також витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 23). З того часу, державним виконавцем не вжито жодних заходів, щодо опису та вилучення рухомого майна у Боржника, його реалізацію та реальне виконання рішення суду.

Ухвалами Копостишівського районного суду Житомирської області від 04 червня 2018 року та від 14 червня 2018 року визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо невиконання рішення суду. Вказані рішення суду набрали законної сили та на даний момент не виконані (а.с. 33-34, 35-36).

Відповідно до ст. З Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вказала, що згідно статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцево самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в меж повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обстави якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до норм Конституції України, які мають пряму дію, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з загальними підставами відповідальності за завдану майнову шкоду, визначеними статтею 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позивачі просять стягнути на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 27817,71 грн. кожному, посилаючись на завдання позивачам матеріальних збитків, що полягають у інфляційних втратах від невиконання рішення суду протягом тривалого часу, проте суд відмовляє у задоволенні даної вимоги з огляду на наступне.

У ЦК під збитками завжди розуміється грошове вираження майнової шкоди, завданої порушенням цивільному благу або інтересу. Якщо ж шкода завдана немайновому благу (честі, гідності, діловій репутації фізичної особи тощо), то законодавець закріплює право потерпілої особи на відшкодування шкоди, а не збитків.

Згідно ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зазначені норми кодексу є спеціальними, оскільки передбачають певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (стаття 1166 Цивільного кодексу України), а саме наявність владно-адміністративного, тобто обов`язкового одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність зазначених суб`єктів; настання відповідальності незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку із прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Статтею 170 Цивільного кодексу України, встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як роз`яснено Верховним судом України у пункті 21 постанови від 26.12.2003 № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що закріплено у положеннях статті 5 ЦПК України.

У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже в розумінні статтей 1173, 1174 ЦК України, інфляційні втрати не є шкодою, завданою незаконними діями.

Що стосується стягнення інфляційних витрат, є право осіб, перед якими існує грошове зобов`язання, що встановлено рішенням суду, на їх стягнення в межах звернення із позовом до особи, яка має таке грошове зобов`язання, про стягнення за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Згідно з приписами частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, не спростовані відповідачами і ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає доцільним зазначити наступне.

Відповідно до положення ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Окрім того згідно ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Стаття 23 ЦК України закріпляє загальні положення про відшкодування моральної шкоди, визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд вважає, що тривале невиконання рішення суду державним виконавцем спричинило позивачам певних душевних страждань, оскільки останні були змушені витрачати час на звернення до органів виконавчої служби та до суду, щоб довести порушення своїх прав.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд керується принципами розумності, справедливості та поміркованості та визначає її у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Задовольняючи частково позов, суд виходить з доведеності факту саме рішеннями суду та їх неодноразовість неправомірної бездіяльності державного виконавця, заподіяння позивачам моральної шкоди, яка відповідно до вимог статей 1167, 1173 ЦК України підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 55, 56, 129 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 11, 16, 170, 386, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03148, м. Київ, вул. Г.Юри, 9), Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва (03115, м. Київ, вул. Ген. Вітрука, 8-а) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути зі Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03148, м. Київ, вул. Г.Юри, 9), Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва (03115, м. Київ, вул. Ген. Вітрука, 8-а) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути зі Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (03148, м. Київ, вул. Г.Юри, 9), Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі м. Києва (03115, м. Київ, вул. Ген. Вітрука, 8-а) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

У задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди у іншому розмірі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Миколаєць