РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Провадження № 2/510/194/19

Справа № 510/584/18

15.05.2019 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

Головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

При секретарі Міхайліченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 13 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14 100 (чотирнадцять тисяч сто) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту картковий рахунок.

Позивач, відповідно до договору та угоди, свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів відповідачувиконав в повному обсязі.

Однак, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, не надала своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка станом на 08 січня 2018 року становить 23 147 (двадцять три тисячі сто сорок сім) грн 84 коп. та складається з: заборгованість за тілом кредиту 4 004,32 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 7 691,37 грн, заборгованість за пенею 9 873,68 грн, а також 500,00 грн. штрафу фіксованої частини та 1 078,47 грн. штрафу процентної складової.

Представник позивача у судове засідання з`явився , позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 18 березня 2019 року було визнано явку відповідача обов`язковою, для надання особистих пояснень. Але на судові засідання, що відбулися 08 квітня 2019 та 15 травня 2019 року відповідач не з`явилася, про дату, час та місце їх проведення сповіщалася належними чином, причини неявки суду не відомі.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов має бути задоволено з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до укладеного договору б/н від 13 травня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14 100 (чотирнадцять тисяч сто) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту картковий рахунок.

Позивач, відповідно до договору та угоди, свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів відповідачувиконав в повному обсязі.

Однак, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, не надала своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка станом на 08 січня 2018 року становить 23 147 (двадцять три тисячі сто сорок сім) грн 84 коп. та складається з: заборгованість за тілом кредиту 4 004,32 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 7 691,37 грн, заборгованість за пенею 9 873,68 грн, а також 500,00 грн. штрафу фіксованої частини та 1 078,47 грн. штрафу процентної складової.

16 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив від відповідача, відповідно до якого ОСОБА_1 зазначає, що не визнає вимоги банку, та вважає їх необґрунтованими.

Відповідач зазначила, що вимога банку про стягнення штрафу (фіксована частина 500 грн та процентна складова 1 078,47 грн) задоволенню не підлягають. Оскільки це суперечить принципам ст. 549 ЦК України та ст. 61 Конституції України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідач наполягає на тому, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень діючого законодавства.

Крім того, у відзиві вказано, що визначений позивачем розмір пені занадто високий, та не відповідає принципам розумності та співмірності, а тому наявні правові підстави передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на користь банку, а враховуючи положення ст.ст. 3, 509 , 627 ЦК України та засади справедливості, добросовісності та розумності, необхідно визначити інший розмір пені.

Також, відповідач зазначає, що одночасно з позовом надано розрахунок заборгованості без урахування строку позовної давності, а пеня повинна бути стягнена в межах одного року до дня пред`явлення позову.

Однак з доводами відповідача викладеними в відзиві суд не погоджується з наступних підстав.

Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може бути застосовано різний набір санкцій. Штраф та пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосується за порушення виконання зобов`язань, а пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Застосування банком в кредитному договорі штрафу і пені як окремих видів неустойки не є подвійним стягненням, адже характер правопорушень в даному випадку різний.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином ст. 627 ЦК України, передбачає свободу договору та вільне визначення сторонами його умов, взаємних прав та обов`язків.

Укладаючи договір з банком 13 травня 2010 року позичальник не ставила під сумнів розумність і справедливість його умов, розумно оцінювала його умови. А поставивши власний підпис під договором погодилася на прийняття та виконання всі його умов.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак, будь-яких розрахунків стосовного того, як саме необхідно зменшити пеню по кредиту, та якого розміру вона повинна бути з розсуду відповідача до суду не надходило. Крім того, відповідачем не було надано жодного підтвердження її скрутного положення.

Що стосується строків позовної давності, то відповідно до правил користування карткою строк її дії вказано на лицевій стороні (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк дії перевипущеної картки, що отримала відповідач від банку до останнього дня вересня 2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом 22 березня 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання, а на підставі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та його умовами, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, оцінивши всі надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та ст. ст. 7, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 147 (двадцять при тисячі сто сорок сім) 84 ком. за кредитним договором № б/н від 13 травня 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяті днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова