Провадження № 22-ц/802/124/19 Категорія: 48 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Бовчалюк З.А., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою позивачки на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 у період з 04 серпня 2000 року по 30 січня 2018 року та за час шлюбу ними було спільно придбано наступне майно:

1) земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1;

2) земельну ділянку площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_2;

3) вантажний автомобіль марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1. Зазначений вантажний автомобіль, ринкова вартість якого складає 60 329 грн, відповідач без її згоди відчужив. На земельну ділянку площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_2, відповідачем не отримано державний акт та не зареєстровано право власності, однак вона виділена на підставі рішення сільської ради та розпорядження місцевої державної адміністрації, а тому вказаний об'єкт нерухомості може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка вказувала, що на даний час між ними існує спір щодо поділу цього майна, оскільки все воно оформлено на відповідача.

Ураховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_2; провести поділ спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, а приватизовану відповідачем земельну ділянку площею 0,5385 га в АДРЕСА_2 залишити у власності останнього, а також зарахувати до майна, яке при поділі відійде відповідачу, вартість відчуженого ним автомобіля марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги позивачки мотивовані тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають обставинам справи, оскільки зазначений в позовній заяві перелік майна набутий нею із відповідачем і належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому у відповідності до положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) підлягає поділу.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у поданому відзиві свої заперечення на апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 Вказував, що земельна ділянка площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_2, не набута відповідачем у власність, оскільки він не отримував державного акту та не реєстрував права власності на неї, а тому ця земельна ділянка не може бути об'єктом поділу спільного майна подружжя. Позивачка в апеляційній скарзі не зазначила в чому полягає незаконність ухваленого судом рішення, а також нею не наведено жодних підстав для скасування судового рішення. У цьому відзиві представник відповідача просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що земельна ділянка площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_2, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки не належить жодній із сторін, а тому не підлягає поділу між ними. Суд також у своїх висновках вказував, що земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку набута відповідачем у власність під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте відмовив у її поділі між сторонами спору, обґрунтовуючи це тим, що компенсація за реалізований відповідачем спірний вантажний автомобіль не є достатньою для покриття ринкової вартості вказаної земельної ділянки у АДРЕСА_1, а позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки без її реального поділу (виділу), або про поділ цієї земельної ділянки у рівних частинах, позивач не заявляла.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів не може погодитися.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2000 року по 30 січня 2018 року (а.с.6-7).

За час перебування сторін у шлюбі відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 березня 2006 року була придбана земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 20 липня 2006 року (а.с.10).

Рішенням Садівської сільської ради Луцького району Волинської області від 01 жовтня 2009 року № 21/112 «Про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власністю ОСОБА_3.» вирішено передати у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,75 га в тому числі для ведення особистого селянського господарства (а.с.12), а розпорядженням Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 02 лютого 2012 року № 33 «Про затвердження технічної документації та передачу у власність земельні ділянки громадянину ОСОБА_3.» відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5385 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Садівської сільської ради за межами населених пунктів (а.с.11).

Як встановлено, відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 березня 2015 року належав вантажний автомобіль марки САЗ-3507 самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_1, № шасі НОМЕР_4, який 18 квітня 2018 року через комісіонера ПП «Делівері Кар» був реалізований за 49 000 грн (а.с.65).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Як встановлено місцевим судом, згоди щодо розподілу спільного майна подружжя сторони по справі не досягли.

У відповідності до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 24 цієї постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК).

Місцевим судом також встановлено, що на згадану земельну ділянку площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_2, відповідач ОСОБА_3 державний акт чи інший правовстановлюючий документ не отримував, а також не реєстрував своє право власності на неї, як це передбачено статтею 182 ЦК України, частиною першою якої визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З огляду на наведене, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що вказана земельна ділянка не може входити до складу майна, яке підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя, оскільки відповідачем ОСОБА_3 право власності на дане майно не набуте у встановленому законом порядку.

Однак, суд першої інстанції встановивши, що до складу спільного майна подружжя належить земельна ділянка площею 0,1200 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та вантажний автомобіль марки САЗ-3507, 1991 року випуску, відчужений відповідачем за 49 000 грн, дійшов неправильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для поділу цього майна між сторонами справи, як між колишнім подружжям.

Такий висновок суд мотивував тим, що компенсація за реалізований відповідачем спірний вантажний автомобіль не є достатньою для покриття ринкової вартості вказаної земельної ділянки у АДРЕСА_1, а позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки без її реального поділу (виділу), або про поділ цієї земельної ділянки у рівних частинах, позивач не заявляла.

Пунктом 25 згаданої Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою статті 70 СК України, як зазначалося, визначено рівність часток майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У своїх позовних вимогах позивачка просила провести поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність вказану земельну ділянку площею 0,1200 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, а земельну ділянку площею 0,5385 га в АДРЕСА_2 залишити у власності відповідача, зарахувавши до майна, яке при поділі відійде відповідачу, вартість відчуженого ним автомобіля марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Оскільки, як встановлено судом, земельна ділянка площею 0,5385 га в АДРЕСА_2 не підлягає поділу, так як не є спільним майном подружжя, поділу між сторонами підлягає лише земельна ділянка площею 0,1200 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та вантажний автомобіль марки САЗ-3507, 1991 року випуску, як його еквівалент - грошові кошти, отримані відповідачем у зв'язку з його відчуженням.

Під час апеляційного розгляду даної справи сторони визнали, що на земельній ділянці площею 0,1200 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, знаходиться жилий будинок у якому проживає позивачка ОСОБА_1 разом із дітьми та який не введений в експлуатацію.

Враховуючи цю обставину та роз'яснення пункту 25 згаданої Постанови, у розглядуваному випадку зазначена земельна ділянка не може бути поділена в натурі між сторонами по справі відповідно до їх часток, бо на ній розташований вказаний жилий будинок, що свідчить про неподільність цього об'єкта нерухомого майна та унеможливлює її реальний поділ в натурі в межах даного позову, в якому не заявлені вимоги про поділ цього об'єкта нерухомого майна, розміщеного на вказаній земельній ділянці.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до частини першої статті 70 СК України за позивачкою та відповідачем (за кожним з них) слід визнати право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, як на ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу, залишивши це майно у їх спільній частковій власності. Такий спосіб поділу майна подружжя (визначення їх ідеальних часток у праві власності на земельну ділянку) не стане перешкодою у майбутньому для реального поділу цієї земельної ділянки в разі заявлення вимог про поділ житлового будинку, розміщеного на цій земельній ділянці.

Крім того, оскільки відповідачем автомобіль марки САЗ-3507, 1991 року випуску, № шасі НОМЕР_4, який є спільним майном подружжя, був відчужений за 49 000 грн, вказана сума грошових коштів підлягає поділу порівну між сторонами і з відповідача на користь позивачки слід стягнути 24 500 грн грошової компенсації, що становить 1/2 частину вартості відчуженого відповідачем автомобіля.

Застосування судом апеляційної інстанції наведеного способу поділу між сторонами спору їхнього спільного майна не є виходом за межі позовних вимог, оскільки їх предметом є поділ майна подружжя, що дозволяє суду в цих межах, в залежності від обсягу майна, яке підлягає поділу, проводити його розподіл на власний розсуд, якщо за обставинами справи і з врахуванням інтересів сторін, запропонований позивачем варіант поділу не є прийнятним.

Висновок суду першої інстанції про відмову у позові через неможливість поділу майна за запропонованим позивачкою варіантом не вирішує спір і породжує перешкоду для звернення з аналогічним позовом про поділ майна в майбутньому, оскільки, як вже зазначалось, його предметом є поділ майна між подружжям, а не конкретний запропонований одним з них варіант поділу.

Оскільки в розглядуваній ситуації має місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права (неправильне визначення предмета позову) та неправильне застосування норм матеріального права (статті 65, 70 СК України), апеляційний суд відповідно до вимог частин четвертої та п'ятої статті 367 ЦПК України вийшов за межі апеляційної скарги, поза увагою якої залишилася очевидна незаконність оскаржуваного рішення, і здійснив перегляд справи в повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

У своїх доводах апеляційної скарги позивачка вказувала на те, що небажання відповідача після прийняття Луцькою районною державною адміністрацією 02 лютого 2012 року рішення про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,5385 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_2, оформити право власності на неї та отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, позбавило її можливості визнати цю земельну ділянку спільною сумісною власністю та проводити її розподіл, така бездіяльність відповідача є формою позбавлення її частки у спільному майні.

Однак, такі доводи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідачем право власності на земельну ділянку, як це визначено статтею 182 ЦК України, не набуто, ця земельна ділянка не належить до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що виключає передбачені законом підстави для її поділу між сторонами даного спору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину (за кожним з них) земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в с. Великий Омеляник Луцького району.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 24 500 (двадцять чотири тисячі п'ятсот) грн грошової компенсації за 1/2 частину вартості відчуженого автомобіля марки САЗ-3507, 1991 року випуску, № шасі НОМЕР_4.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: