ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 654/3782/18
Номер провадження 22-ц/819/659/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Прушинська О.В.,

прокурор Пуляєв І.В.

адвокат Висторобець В.О.

адвокат Болінський С.С.

адвокат Каланчук Л.М.

адвокат Кабан Є.П.

адвокат Мілімко А.А.

адвокат Вітюк В.В.

адвокат Клименко Е.Н.

адвокат Чугаєнко О.М.

адвокат Красник С.М.

адвокат Веничук Є.В.

адвокат Карабан Є.П.

апелянт ОСОБА_13

апелянт ОСОБА_14

адвокат Симоненко Д.Є.

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами:

- Висторобця Віталія Олексійовича, який діє від імені ОСОБА_16,

- Приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД 1», до якої приєдналося ТОВ «Багатопрофільне підприємство «Русло»,

- ОСОБА_17,

- Олексієнко Тетяни Володимирівни, яка діє від імені ОСОБА_19,

- ОСОБА_20,

- Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,

- ОСОБА_14,

- ОСОБА_25,

- ОСОБА_26,

- заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі: Головного Управління ДФС у Херсонській області, Автономної Республіки Крим та м.Севастополя,

- Клименка Едуарда Наумовича, який діє від імені ОСОБА_27,

- Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_28, ОСОБА_29,

- Чугаєнко Оксани Михайлівни, яка діє від імені ОСОБА_30,

- ОСОБА_31,

- ОСОБА_32,

- Сіваченка Володимира Васильовича, який діє від імені ОСОБА_34,

- ОСОБА_13,

- ОСОБА_35.

на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року у складі судді Францішка Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_36 до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2018 року ОСОБА_36 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_41 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів.

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 01.04.2017 року між ним і ОСОБА_37 у простій письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого він передав позичальнику грошові кошти в сумі 9 850 000 грн., які ОСОБА_37 зобов»язався повернути у строк до 01.10.2017 року.

11.04.2017 року в забезпечення виконання позичальником зобов»язань за договором позики між ОСОБА_36 та ОСОБА_38, ОСОБА_39 і ОСОБА_40 укладено договір поруки, згідно умов якого відповідачі виступили майновими поручителями ОСОБА_37 щодо повного і належного виконання останнім зобов»язань за договором позики.

Умовами п.3.2 договору позики та п.5.4.2 договору поруки визначено право позикодавця на звернення до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на майнові активи позичальника та поручителів шляхом визнання права власності на них.

Посилаючись на те, що у визначений договором позики строк позичальник своїх зобов»язань не виконав і грошових коштів не повернув, а процедура примусової реалізації майна у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» несе для нього, як стягувача, ризик ймовірних збитків через необхідність сплати виконавчого збору, можливої уцінки майна та інше, позивач просив суд одночасно із стягненням з відповідачів на його користь грошових коштів у сумі 9 850 000 грн, також встановити спосіб і порядок виконання рішення шляхом визнання права власності на майнові активи відповідачів в рахунок погашення боргу.

28.11.2018 року Голопристанським районним судом Херсонської області відкрито провадження у справі з тих підстав, що відповідач ОСОБА_40 проживає у Голопристанському районі, а отже справа підсудна зазначеному місцевому суду, підготовче засідання у справі призначено на 06.12.2018 року (т.1 а.с.11).

У подальшому позивачем до суду подано заяву про затвердження мирової угоди та мирову угоду, укладену між ОСОБА_36 та ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, що датовані 19.11.2018 роком, у якій позивач та всі відповідачі, окрім ОСОБА_40, просили суд затвердити її умови (т.1 а.с.14-15, 17-19).

Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38 та ОСОБА_39, сторонами по справі №654/3782/18 за позовом ОСОБА_36 до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів.

За умовами мирової угоди:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_37, ОСОБА_38 та ОСОБА_39 на користь ОСОБА_36 суму боргу в розмірі 9 850 000 (девять мільйонів вісімсот пятдесят тисяч) грн.

Встановлено спосіб та порядок виконання рішення шляхом визнання за ОСОБА_36 права власності на майно, належне боржнику, а саме:

- квартиру, загальною площею 181.8 кв.м., житловою площею 80.9 кв.м., адреса: АДРЕСА_1;

- АДРЕСА_6, гараж, паркомісце, машиномісце №357; №265; №77; №76; №65; №13; №179; №330; №330; №330-А; №244; №244-А; №300; №180; №260; №241; №239; №215; №210; №199; №198; №136; №87; №248; №345; №338; №257; №40; №157; №316; №316-А; №269; №6; №51; №221; №137; №61; №342; №28; №147; №151; №150; №208; №209; №161; №160; №182 (площею 21.4 кв.м.); №35; №163; №169; №180; №182; №183 (площею 21.5 кв.м.); № 193 (площею 21.5 кв.м.); №194 (площею 21.5 кв.м.); №302 (площею 21.5 кв.м.); № 259 (площею 21.5 кв.м.); №283 (площею 21.5 кв.м.); №301 (площею 21.4 кв.м.); №35 (площею 21.6 кв.м.);

- АДРЕСА_7, гараж, паркомісце, машиномісце: №83; №71; №88; №84;

- АДРЕСА_8, гараж, паркомісце, машиномісце: №234; №281; №06; №294;

- АДРЕСА_9, гараж, паркомісце, машиномісце: №215; №316; №330; №231;

- АДРЕСА_10, гараж, паркомісце, машиномісце: №9; №40; №72; №71; №71Б; №33Г; №40Г; №14И; №16И; №17И; №18И; №19И; №20И; №23И; №24И; №25И; №26И; №72В; №21И;

- квартира, загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 65,0 кв.м. адреса: АДРЕСА_11.

- квартира, загальною площею 65,0 кв.м., адреса: АДРЕСА_12.

- квартира, загальною площею 54,0 кв.м., адреса: АДРЕСА_4.

- земельна ділянка, загальною площею 0,9223 га., адреса: АДРЕСА_13, кадастровий номер НОМЕР_1.

- двоповерхова будівля, загальною площею 470 кв.м., адреса: АДРЕСА_14, яка складається з першого поверху літ.А1, площею 235 кв.м., та другого поверху літ. А2, площею 235 кв.м.

- двоповерхова будівля, загальною площею 470 кв.м., АДРЕСА_15, яка складається з першого поверху літ.А1, площею 235 кв.м., та другого поверху літ А2, площею 235 кв.м.

Права на подання та отримання в органах державної влади, місцевого самоврядування, установах, підприємствах та організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, комунальних підприємствах та нотаріусів будь-яких документів, заяв та інформації (їх копії, дублікати, витяги з державних реєстрів, довідки, інформаційні довідки, довідки форми, тощо), необхідних для продажу майна.

Сторонами досягнута домовленість про те, що витрати з оплати судових зборів, послуг за надання правової допомоги та будь яких інших послуг не відшкодовуються одна одній та покладаються виключно на ту сторону, яка їх понесла.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_36 до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів закрито.

22.02.2019 року ПАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1» звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.1 а.с.61-66), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що товариство не було залучено до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про права та обовязки товариства щодо належних на праві власності обєктів нерухомого майна, таких як :

-квартира, загальною площею 181.8 кв.м., житловою площею 80.9 кв.м., адреса: АДРЕСА_1;

-машиномісця № 35, №182, розташовані за адресою: АДРЕСА_16;

-гаражний бокс № 71 блок Б, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 33 блок Г, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 40 блок Г, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 14 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 16 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 17 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 18 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 19 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 20 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 23 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 24 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 25 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 26 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 72 блок В, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-гаражний бокс № 21 блок И, розташований за адресою: АДРЕСА_17;

-квартира, загальною площею 54,00 кв.м., житловою площею 25,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_18.

21.02.2019 року адвокат Висторобець Віталій Олексійович, діючий в інтересах ОСОБА_16, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.1 а.с.129-138), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_16 не була залучена до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №269, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

01.03.2019 року ОСОБА_17 звернулась з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.1-10), просила скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не була залучена до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №40, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року та ст.41 Конституції України.

01.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_21, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.29-34), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_21 не був залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належних на праві власності обєктів нерухомого майна, а саме машиномісця №357 та № 265, розташованих за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

01.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_22, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.62-67), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_22 не був залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належних на праві власності обєктів нерухомого майна, а саме машиномісць №342, 76 та 77, розташованих за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

01.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_24, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.117-122), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_24 не була залучена до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належних на праві власності обєктів нерухомого майна, а саме машиномісця №179, 180, розташованих за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

01.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_23, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.147-152), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_23 не був залучений до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №147, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

27.02.2019 року адвокатом Олексієнко Тетяною Володимирівною, діючою в інтересах ОСОБА_19, подана апеляційна скарга на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотання про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.172-188), апелянт просила скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_19 не був залучений до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №183, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

27.02.2019 року ОСОБА_20 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.2 а.с.266-269), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_20 не був залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №169, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.41 Конституції України.

07.03.2019 року ОСОБА_14 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.3 а.с.1-8), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не був залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісце №345, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено як норми міжнародного права, ратифіковані Україною, так і положення ст.41 Конституції України.

01.03.2019 року ОСОБА_35 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.3 а.с.38-39), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не був залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належних на праві власності обєктів нерухомого майна, а саме машиномісць №160 та 161, розташованих за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.41 Конституції України.

06.03.2019 року адвокат Клименко Едуард Наумович, діючи в інтересах ОСОБА_27, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.3 а.с.99-104), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_27 не була залучена до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №338, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено норми матеріального та процесуального права.

06.03.2019 року заступник прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, Головного управління ПФУ в Херсонській області звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.3 а.с.129-136), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що судом не були досліджені договори позики та поруки, не надана оцінка наданим сторонами доказам та залишилось поза увагою те, що позов носить формальний характер, підсудність справи штучно змінена, а метою подання позову є набуття права власності у порушення існуючого порядку відчуження та реєстрації правочинів з нерухомістю, що порушує як інтереси держави у фінансово-економічній сфері, так інтереси окремих громадян, не залучених до участі у справі.

12.03.2019 року ОСОБА_25 та ОСОБА_26 звернулись з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.3 а.с.38-39), просили скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що їх не було залучено до участі у справі, хоча оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про їх права та обовязки щодо належного на праві власності у розмірі по Ѕ частці кожному обєкта нерухомого майна, а саме машиномісця №65, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.41 Конституції України та норми процесуального та матеріального права.

12.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_28, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.4-6), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_28 не був залучений до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №316, розташованого за адресою : АДРЕСА_19, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

12.03.2019 року адвокат Болінський Святослав Святославович, діючий в інтересах ОСОБА_29, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.34-36), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_29 не була залучена до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №87, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, яка гарантує кожній людині право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном.

15.03.2019 року адвокат Чугаєнко Оксана Михайлівна, діюча в інтересах ОСОБА_30, звернулась з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.61-65), просила скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_30 не була залучена до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №281, розташованого за адресою : АДРЕСА_20, чим порушено норми процесуального, а також норми матеріального права, які гарантують захист права власності.

12.03.2019 року ОСОБА_42 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.77-80), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не був залучений до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №248, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено норми процесуального права, а також норми матеріального права, які гарантують захист права власності.

13.03.2019 року ОСОБА_32 звернулася з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.120-124), просила скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не була залучена до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №330, розташованого за адресою : АДРЕСА_21, чим порушено норми процесуального права, а також норми матеріального права, які гарантують захист права власності.

19.03.2019 року адвокат Сіваченко Володимир Васильович, діючий в інтересах ОСОБА_34, звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.153-163), просив скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що ОСОБА_34 не був залучений до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про його права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №28, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим порушено норми процесуального, а також норми матеріального права, які гарантують захист права власності.

26.03.2019 року ОСОБА_13 звернулася з апеляційною скаргою на ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року та клопотанням про поновлення строку на її апеляційне оскарження (т.4 а.с.237-245), просила скасувати ухвалу суду, як незаконну, посилаюсь на те, що не була залучена до участі у справі, у той час як оскаржуваним у справі судовим рішенням вирішено питання про її права та обовязки щодо належного на праві власності обєкту нерухомого майна, а саме машиномісця №239, розташованого за адресою : АДРЕСА_16, чим грубо порушено норми процесуального права, а також норми матеріального права та положення ст.41 Конституції, яка гарантує захист права власності в Україні.

ОСОБА_36 подано відзив на апеляційну скаргу ПАТ «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-1», у якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскарженої ухвали вимогам цивільного процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про затвердження укладеної між сторонами мирової угоди, суд виходив з того, що умови мирової угоди не суперечать вимогам закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, мирова угода укладена в інтересах сторін та остаточно вирішує наявний між ними спір.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не грунтуються на наявних у справі доказах, суд дійшов до них, допустивши численні порушення норм процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обовязків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Частиною 2 ст.207 ЦПК України визначено, що сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

При цьому у відповідності до вимог ч.3 цієї статті суд до ухвалення судового рішення у звязку з укладенням сторонами мирової угоди має розяснити сторонам наслідки такого рішення, перевірити, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Згідно ч.5 ст.207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до завдань та загальних засад цивільного судочинства, визначених у ст.2 ЦПК України та вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, відповідати критеріям законності та обгрунтованості.

Частиною 2 ст.263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 5 ст.263 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак наведеним критеріям ухвала Голопристанського районного суду Херсонської області не відповідає, провадження у справі здійснювалося з численними грубими порушеннями вимог процесуального законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що звернувшись до Голопристанського районного суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення заборгованості за договором позики, позивач зазначив, що один з відповідачів ОСОБА_40 проживає на території Голопристанського району Херсонської області, інші відповідачі проживають на території у зоні проведення АТО у м.Донецьк та Донецькій області, а отже позов пред»явлено відповідно до визначеного п.15 ст.28 ЦПК України права позивача на вибір альтернативної підсудності.

Обгрунтуванням пред»явлення позовних вимог до ОСОБА_40 було посилання на укладення з нею та ОСОБА_38 і ОСОБА_39 договору поруки від 01.04.2017 року в забезпечення виконання ОСОБА_37 своїх зобов»язань за договором позики від 01.04.2017 року.

При цьому згідно примітки у позові у якості додатків до позовної заяви позивачем долучено копію договору позики від 01.04.23017 року та копію договору поруки від 01.04.2017 року, акт про відсутність будь-якого з перелічених документів, складеного працівниками суду у відповідності до положень п.2.4, 2.6 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої Наказом ДСА України 17.12.2013 № 173 не складено, що свідчить про їх наявність при поданні позову, що мало бути враховано судом при вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Згідно договору поруки від 01.04.2017 року, його укладеного між кредитором ОСОБА_36, позичальником ОСОБА_37 та поручителями ОСОБА_38 та ОСОБА_39 (т.1 а.с.20-а), жодних договорів із ОСОБА_40 не укладалося, жодних зобов»язань у спірних правовідносинах ОСОБА_40 на себе не приймала.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд не звернув уваги на ознаки зловживання позивачем процесуальними правами, яке виразилося у безпідставному залученні особи як співвідповідача з метою зміни підсудності справи, не виконав свого обов»язку, визначеного положеннями ч.4 ст.44 ЦПК України щодо вжиття заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, натомість в порушення ст.187 ЦПК України дійшов безпідставного та необгрунтованого висновку про підсудність даної справи Голопристанському районному суду Херсонської області (т.1 а.с.11).

У подальшому, вирішуючи питання про наявність підстав для затвердження мирової угоди у порядку визначеному ст.207 ЦПК України, суд залишив поза увагою, що ані у поданих заявах про розгляд справи за відсутності сторін ( т.1 а.с.13,33-37), ані в заяві про затвердження мирової угоди, підписаної лише позивачем у справі, ані в умовах мирової угоди не міститься відомостей щодо обізнаності сторін про наслідки прийняття ними такого рішення, як укладення мирової угоди, ухвалив судове рішення за відсутності сторін, не виконавши вимог, визначених ч.3 ст.207 ЦПК України щодо обов»язкового роз»яснення сторонам наслідків такого рішення.

Крім того, поза увагою суду залишилась і та обставина, що копія договору позики від 01.04.2017 року, долучена до позовної заяви і визначена саме як копія договору, а не витяг з нього (т.1 а.с.5), та договір позики, долучений до умов мирової угоди від 01.04.2017 року (т.1 а.с.20) суттєво різняться за змістом, зокрема п.3 у них, яким сторони визначили відповідальність у разі порушення умов договору позики.

Так, первісно надана копія не містить посилань на конкретне нерухоме майно, належне позичальнику, у той час як наданий у подальшому екземпляр договору позики за цією ж датою містить перелік об»єктів нерухомого майна, із позначкою про їх належність позичальнику, щодо якого можливо звернення стягнення в разі порушення позичальником своїх зобов»язань, при тому, що матеріали справи не містять посилань на внесення змін чи доповнень до цього пункту договору у подальшому.

Ці суперечності у наданих суду доказах не усунуто, фактичні обставини у справі не встановлено, правова оцінка дійсності положень договору позики, укладеного у простій письмовій формі в частині застереження про право позикодавця на звернення стягнення на об»єкти нерухомого майна надана не була, приписи ст.ст.203, 205, 209, 210, 215, 220 ЦПК України щодо обов»язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочинів з нерухомістю, наслідком невиконання яких є їх нікчемність, - до уваги не взята.

Крім того, дійшовши висновку про відповідність вимогам закону умов мирової угоди, укладеної між ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_36 і ОСОБА_37 та не порушення прав інших осіб, суд не дав належної оцінки положенням п.2.4 мирової угоди, згідно з яким сторони визнали і погодилися з тим, що вартість переліченого у мировій угоді майна відповідає сумі заборгованості за договором позики, а це майно належить ОСОБА_43, затвердив умови мирової угоди із такими положеннями у той час, як ОСОБА_43 не є учасником справи та стороною мирової угоди (т.1 а.с.18), що жодним чином не узгоджується із приписами ч.1 ст.207 ЦПК України.

Також колегія суддів вважає необхідним зазначити, що дійшовши висновку про наявність підстав для затвердження мирової угоди, однією з умов якої було встановлення способу та порядку виконання рішення шляхом визнання за ОСОБА_36 права власності на нерухоме майно, судом першої інстанції не прийняті до уваги положення ст.435 ЦПК України, якою регулюються процесуальні питання, пов»язані з виконанням судових рішень щодо права суду надавати відстрочення і розстрочення виконання, змінювати чи встановлювати спосіб і порядок виконання рішення.

Так, відповідно до ч.1 ст.435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

При цьому ч.3 ст.435 ЦПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, аналіз наведених положень процесуального права дає підстави для висновку, що встановлення способу або порядку виконання судового рішення можливе лише на стадії виконання такого рішення, адже Законом надано право на звернення до суду з відповідною заявою лише стягувачу або виконавцю.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження» статус стягувача набувається фізичною або юридичною особою чи державою при видачі на її користь чи в інтересах виконавчого документу.

З огляду на те, що виконавчий документ на виконання оскаржуваної ухвали не видавався, а сама ухвала суду не відповідає встановленим ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» вимогам до виконавчих документів, до того ж не встановлено обставин, які б істотно ускладнювали чи робили неможливим виконання рішення суду, висновок суду першої інстанції щодо законності положень мирової угоди про встановлення способу і порядку виконання рішення про стягнення суми боргу шляхом визнання права власності на нерухоме майно є безпідставним та таким, що не грунтується на Законі.

Також, з огляду на наявні у справі та долучені до апеляційних скарг докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що вирішуючи питання про відповідність мирової угоди вимогам закону, суд припустився численних порушень та неправильного застосування норм матеріального права.

Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою Україною, є частиною національного законодавства України. Цивільно-процесуальний Кодекс України передбачає можливість застосування при вирішенні спорів міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ст.3 ГПК України). У разі колізії, саме норми міжнародного договору України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, мають пріоритет над відповідними нормами законодавства України.

У листопаді 1950 року була прийнята Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), яка згодом була доповнена відповідними приписами щодо захисту прав на майно, а саме, - стаття 1 «Захист власності» Першого протоколу (надалі Перший протокол), який був підписаний у березні 1952 року.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не можу бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Законом України №475/97-ВР, із заявами та застереженнями Україна ратифікувала Конвенцію і вона набула чинності для України з 11.09.1997 року і поряд із іншими нормативно-правовими актами є частиною українського законодавства, а її приписи та гарантії, як норми прямої дії, відіграють істотну роль у національному праві, зокрема, при вирішенні спорів різноманітного характеру.

Також, статтею 1 Закону України №475/97-ВР в Україні було визнано обовязковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року національні суди повинні застосовувати при розгляді справ як джерело права не лише Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а й практику Європейського суду з прав людини.

За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції) від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, « Eaз1//Ґе8І: AHiaпсе Ьітіїесі» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті і Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Аналогічні приписи щодо захисту права власності містить і національне законодавство України.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Отже, з метою захисту права власності, гарантованого як Конституцією України, так і нормами міжнародного права, всі правочини, а також дії всіх компетентних і повноважних органів мають відбуватися у чіткому і безумовному дотриманні діючого законодавства.

Таким чином, здійснюючи правосуддя і діючи у межах наданих законом повноважень, вирішуючи питання про наявність підстав для затвердження умов мирової угоди, відповідно до ст.207 ЦПК України суд повинен перевірити чи відповідають умови мирової угоди положенням закону, її зміст, чіткість викладення її умов, чи стосується угода предмета спору, чи всі умови мирової угоди визначені у межах позову, стосуються предмета позову і засновані на взаємних поступках, чи ліквідується спір, що виникає між сторонами внаслідок такої мирової угоди.

Відповідно до положень процесуального законодавства, предмет позову - матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

При цьому суд мав врахувати, що предмет мирової угоди обмежується предметом спору у конкретній цивільній справі та надати належну оцінку тій обставині, що за умовами конкретної мирової угоди заявники просять фактично узаконити перехід права власності на майно від однієї особи до іншої всупереч встановленого законом порядку оформлення відчуження майна, а під видом мирової угоди бажають укласти інший договір, а саме договір купівлі-продажу.

Суд не звернув уваги, що дана мирова угода не відповідає вимогам закону та виходить за межі предмету позову, так як перехід права власності на майно залежить від багатьох факторів, зокрема : оформлення нерухомого майна з обов»язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, з»ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб та інших обставин, які не можуть бути з»ясовані судом під час вирішення питання про визнання мирової угоди.

Крім того, мирова угода не відповідає вимогам ст.207 ЦПК України, оскільки не направлена на врегулювання спору, а є вимогою про перехід права власності на майно, тоді як предметом спору є стягнення грошових коштів.

Зважаючи на те, що сторони не бажали настання правових наслідків, передбачених укладенням мирової угоди з огляду на предмет спору, а фактично намагалися діяти всупереч встановленому законом порядку відчуження права власності на об»єкти нерухомого майна, зловживаючи при цьому процесуальними правами у визначений п.5 ч.2 ст.44 ЦПК України спосіб, - укладаючи мирову угоду, спрямовану на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі, у затвердженні такої мирової угоди відповідно до приписів ч.5 ст.207 ЦПК України слід було відмовити.

З доказів, долучених до апеляційних скарг Висторобця Віталія Олексійовича, який діє від імені ОСОБА_16, Приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД 1», до якої приєдналося ТОВ «Багатопрофільне підприємство «Русло», ОСОБА_17, Олексієнко Тетяни Володимирівни, яка діє від імені ОСОБА_19, ОСОБА_20, Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_26, Клименка Едуарда Наумовича, який діє від імені ОСОБА_27, Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_28, ОСОБА_29, Чугаєнко Оксани Михайлівни, яка діє від імені ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, Сіваченко Володимира Васильовича, який діє від імені ОСОБА_34, ОСОБА_13, ОСОБА_35 вбачається, що умови мирової угоди та її подальше затвердження судом порушили права та законі інтереси апелянтів щодо належних їм на праві власності об»єктів нерухомого майна, у зв»язку із чим колегія суддів визнає доводи апеляційних скарг законними і обгрунтованими.

Також є законними і обгрунтованими доводи апеляційної скарги заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, Головного управління ПФУ в Херсонській області відносно того, що судом не враховано формальний характер позову та штучно змінена позивачем підсудність розгляду справи, а також подання позову з метою набуття права власності у порушення існуючого порядку відчуження та реєстрації правочинів з нерухомістю, що порушує як інтереси держави у фінансово-економічній сфері, так інтереси окремих громадян, не залучених до участі у справі, у зв»язку із чим апеляційна скарга також підлягає задоволенню.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року постановлено з численним грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, обставини, що мають значення для справи встановлено неповно, суд ухвалив рішення про права, свободи, інтереси осіб, які не залучені до участі у справі, що є обов»язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України та передачею справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю згідно п.5 ч.1 ст.374, 378 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 п.5 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно ч.1 ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Зважаючи на те, що наявними у справі доказами встановлено факт зловживання позивачем своїми процесуальними правами з метою штучної зміни підсудності, суд апеляційної інстанції обирає суд, до територіальної юрисдикції якого відноситься розгляд даної справи з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2018 року ОСОБА_36 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів, одночасно порушивши питання про встановлення порядку та способу його виконання ще до ухвалення судового рішення і передання його на виконання.

Отже, питання про встановлення порядку та способу виконання рішення відноситься до процесуальних питань, пов»язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах і має розглядатися відповідно до ст.435 розділу 6 ЦПК України після ухвалення судового рішення, а позовною вимогою у наведеній справі є вимога про стягнення заборгованості за договором позики, яка передбачає не виключну, а альтернативну підсудність згідно ст.ст.28, 30 ЦПК України.

Приймаючи до уваги, що з трьох зазначених позивачем відповідачів, до яких заявлено вимоги матеріально-правового характеру, двоє проживають у м. Донецьк (ОСОБА_39 проживає у АДРЕСА_22, а ОСОБА_38 проживає у АДРЕСА_23) і за місцем їх проживання справа відноситься до територіальної юрисдикції Пролетарського районного суду м.Донецька, який розташовано в районі проведення АТО, колегія суддів враховує розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» та вимоги ч.1 ст.1 ЗУ «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв»язку із проведенням антитерористичної операції», яким визначено, що справи підсудні Пролетарському районному суду м.Донецька визначено до територіальної підсудності Дзержинського міського суду Донецької області та відповідно до положень п.5 ч.1 ст.374 ЦПК України направляє справу для розгляду до цього суду.

Керуючись ст.ст.374, 376, 378 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Висторобця Віталія Олексійовича, який діє від імені ОСОБА_16, Приватного акціонерного товариства «ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД 1», до якої приєдналося ТОВ «Багатопрофільне підприємство «Русло», ОСОБА_17, Олексієнко Тетяни Володимирівни, яка діє від імені ОСОБА_19, ОСОБА_20, Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_26, заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі: Головного Управління ДФС у Херсонській області, Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, Клименка Едуарда Наумовича, який діє від імені ОСОБА_27, Болінського Святослава Святославовича, який діє від імені ОСОБА_28, ОСОБА_29, Чугаєнко Оксани Михайлівни, яка діє від імені ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, Сіваченко Володимира Васильовича, який діє від імені ОСОБА_34, ОСОБА_13, ОСОБА_35 задовольнити.

Ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 грудня 2018 року про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38 та ОСОБА_39 в цивільній справі № 654/3782/18 за позовом ОСОБА_36 до ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та ОСОБА_40 про стягнення грошових коштів - скасувати.

Справу направити для розгляду за встановленою підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 23.04.2019 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В.Орловська