Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 431/3699/15-ц

провадження № 61-3718св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники відповідача:Вакуленко Олена Михайлівна , Поліщук Юлія Вікторівна ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 жовтня 2015 року в складі судді Колядова В. Ю. та рішення Апеляційного суду Луганської області від 09 березня 2016 року в складі колегії суддів: Яреська А. В., Карташова О. Ю., Борисова Є. А., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 09 березня 2016 року в складі колегії суддів: Яреська А. В., Карташова О. Ю., Борисова Є. А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про поновлення на роботі, поновлення днів відпустки, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації середнього заробітку за час затримки виплати заробітої плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, компенсації за завдану моральну шкоду.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу від 24 липня 2015 року № 1700-П його було звільнено з посади начальника відділу бек-офісу бізнесів

(м. Луганськ) управління бек-офісу у Східному регіоні (м. Донецьк) департаменту моніторингу, координації та підтримки центру інформаційних і телекомунікаційних технологій та бек-офісу ПАТ «Укрсоцбанк», у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України. Вважав, що його звільнено незаконно. Посилався на те, що відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території Луганської та Донецької областях проводиться антитерористична операція. 18 липня 2014 року керівництво ПАТ «Укрсоцбанк» прийняло рішення щодо тимчасового зупинення роботи відділень банку у м. Луганську. Проте відповідачем не було завчасно розроблено та затверджено, програму заходів, які б сприяли збереженню здоров`я та працездатності співробітників банку та наданні безпечних умов праці, не запропоновано позивачу роботу за професією, спеціальністю, кваліфікацією або іншу роботу на цьому самому підприємстві в безпечних умовах праці. Разом з тим, з вересня 2014 року і по час звернення з указаним позовом відповідач не виплачував заробітну плату. Крім того, вважав, що порушенням його трудового права йому було заподіяно моральну шкоду.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд поновити його на роботі відповідно до займаної посади на момент звільнення, поновити дні відпустки, стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості із заробітної плати - 39 130,32 грн, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції - 9 262,14 грн, компенсацію за надану моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн, а усього 148 392,46 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області

від 01 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі відповідно до займаної посади на момент звільнення на посаді начальника відділу бек-офісу бізнесів (м. Луганськ) управління бек-офісу бізнесів у Східному регіоні (м. Донецьк) департаменту моніторингу, координації та підтримки центру інформаційних та телекомунікаційних технологій та бек-офісу ПАТ «Укрсоцбанк».

Поновлено дні відпустки, тривалістю 26 днів.

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати - 39 130,32 грн, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції - 9 262,14 грн, моральну шкоду - 60 000,00 грн, усього - 108 392,46 грн.

Рішення суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати у розмірі 3 556,86 грн допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було звільнено із порушенням вимог трудового законодавства, а тому порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на роботі, поновлення днів відпустки та стягнення середньомісячної заробітної плати.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 09 березня 2016 року рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 жовтня 2015 року в частині поновлення днів відпустки, стягнення суми заборгованості із заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, стягнення моральної шкоди, стягнення середньомісячної заробітної плати скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час з моменту звільнення по момент винесення судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 9 500,16 грн, обчислених без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення днів відпустки, стягнення заробітку за період з липня 2014 року по 24 липня 2015 року, стягнення суми заборгованості із заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції відмовлено за необґрунтованістю.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що позивача було звільнено з роботи із порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку із чим він підлягає поновленню разом із виплатою йому у відповідності до вимог частини другої статті 235 КЗпП України компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважав безпідставними вимоги позивача щодо стягнення на його користь заробітку за період з липня 2014 року по 24 липня

2015 року та стягнення суми заборгованості із заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, оскільки відповідач фактично не виходив на роботу та не виконував своїх посадових обов`язків у зв`язку із тим, що перебував у районі проведення антитерористичної операції, а тому така відсутність на роботі вважається поважною, і у такому випадку за ним зберігається лише робочі місце та посада без виплати заробітної плати. Відмовляючи у задоволенні вимог про поновлення днів відпустки, виходив з того, що при звільненні відповідачем позивачу було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку, яку було отримано останнім. Також, зменшуючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд, виходив із принципу розумності, виваженості та справедливості.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У березні 2016 рокуОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду змінити та зобов`язати відповідача нарахувати дні відпустки з моменту незаконного звільнення по момент фактичного виконання рішення суду (березень 2016 року - 19 днів відпустки); стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 46 808,08 грн; збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 12 710,52 грн; суму середнього заробітку за період вимушеного прогулу; моральну шкоду - 60 000,00 грн, усього 153 560,84 грн. У іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

У квітні 2016 рокуПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції у задоволеній частині позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. У іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідив надані докази у їх сукупності.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована тим, що звільнення

ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням норм чинного трудового законодавства, у зв`язку із чим банк вважав, що відсутні правові підстави для його поновлення на роботі та виплаті йому сум на відшкодування моральної шкоди. Судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Відзив інших учасників справи на касаційні скарги не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 11 жовтня 2007 року ОСОБА_1 працював на різних посадах у ПАТ «Укрсоцбанк», зокрема економіста 1 категорії, провідного економіста, головного економіста, начальника відділу бек-офісу бізнесів

(м. Луганськ) управління бек-офісу бізнесів у Східному регіоні (м. Донецьк).

У період з 10 вересня 2014 року по 24 липня 2015 року ОСОБА_1 не виконував своїх трудових обов`язків, не працював, за указаний період заробітна плата йому не нараховувалась, проте місце роботи та його посада за ним зберігались у відповідності до роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 08 липня 2014 року № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах».

Постановою правління ПАТ «Укрсоцбанк» від 21 листопада 2014 року № 93/2014 було затверджено зміни до організації структури ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до наказу від 21 листопада 2014 року № 153 було затверджено список працівників банку, які підлягали вивільненню на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та попереджено працівників щодо вивільнення.

Відповідно до наказу від 24 липня 2015 року № 1700-П ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу бек-офісу бізнесів (м. Луганськ) управління бек-офісу у Східному регіоні (м. Донецьк) департаменту моніторингу, координації та підтримки центру інформаційних і телекомунікаційних технологій та бек-офісу ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

У період з 21 листопада 2014 року по 24 липня 2015 року у ПАТ «Укрсоцбанк» були наявні 16 вакантних посад, що підтверджується довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» та відомостями з Центрального апарату Державної служби зайнятості України від територіальних представництв Державної служби зайнятості України.

Відповідно до довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 29 січня 2016 року № 03-223/85-325 ОСОБА_1 як працівнику з тимчасово окупованої території у відповідності до його кваліфікації, спеціалізації, досвіду роботи та займаній посаді, було запропоновано 4 посади.

Також, судом було встановлено, що на час звільнення (24 липня 2015 року) ОСОБА_1 не мав заробітку, що підтверджується довідкою

ПАТ «Укрсоцбанк» від 01 лютого 2016 року № 11.1-186/85-337.

На час звільнення ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію за

26 календарних днів відпустки, які ним не використано та вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного доходу, всього йому нараховано та виплачено коштів у розмірі 5 628,54 грн, що підтверджено платіжним дорученням

від 24 липня 2015 року № 1.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконному звільненні, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівники в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, задовольняючи вимоги позивача щодо поновлення його на роботі, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами стаття 212 ЦПК України 2004 року, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог процедури звільнення, передбаченої статтею 49-2 КЗпП України, а саме - позивачу не було запропоновано усі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, не дивлячись на наявність вакантних посад, дійшов правильного висновку про те, що ПАТ «Укрсоцбанк» не мало законних підстав для звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому обґрунтовано поновив ОСОБА_1 на роботі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення днів відпустки, стягнення суми заборгованості із заробітної плати, збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, апеляційний суд, встановивши, що сторони перебували у трудових відносинах, проте позивач у період з вересня 2014 року по липень 2015 року був відсутнім на роботі, причини його відсутності в силу спеціальних та чинних на той період часу положень чинного законодавства визнані поважними та за ним зберігалось протягом указаного періоду робоче місце та посада без нарахувань заробітної плати, а тому на час звільнення у позивача була відсутня заборгованість із заробітної плати та з урахуванням того, що на час звільнення позивачу були виплачені кошти за невикористані дні відпусток та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, які у відповідності до платіжного доручення від 24 липня 2015 року № 1 були нараховані та виплачені йому, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих вимог за безпідставністю.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивача було звільнено з роботи із порушенням вимог трудового законодавства, тому у відповідності до вимог частини другої статті 235 КЗпП України йому має бути виплачена компенсація середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд, керуючись вимогами статті 237-1 КЗпП України, правильно визначив розмір моральної шкоди, який відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01 жовтня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Луганської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило