Справа № 338/999/18
Провадження № 22-ц/4808/781/19
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Богородчанського районного суду в складі судді Битківського Л.М., ухвалене 2 квітня 2019 року в смт. Богородчани Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 Крім інших осіб, які там проживають, в будинку зареєстровані також відповідачі. Зокрема, ОСОБА_1 зареєстрований після одруження з його дочкою ОСОБА_6 ( шлюб між якими 10.03.2017 року розірвано), а ОСОБА_4 - рідний брат останнього. Вказував, що вони в будинку не проживають, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг не приймають. В добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялися, тому він позбавлений можливості вільно розпоряджатись своєю власністю та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Крім того, на його адресу постійно надходять вимоги банку до ОСОБА_4 про сплату кредитної заборгованості з погрозами про відібрання майна. Посилаючись в тому числі на норми ст. 386 та 405 ЦК України вважав, що відповідачі втратили право користування житлом, будучи у ньому відсутніми понад рік. З цих підстав просив задовольнити позов.

Рішенням Богородчанського районного суду від 2 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування належним ОСОБА_3 житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням в будинку позивача, оскільки більше року там не проживають, а останній не погоджується надавати свій будинок для їх проживання в майбутньому.

В частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 представник останнього ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просила в оскарженій частині рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Вказувала, що всупереч вимог ст. 71 ЖК України суд не з`ясував причини відсутності відповідача в цьому приміщенні понад встановлені законом строки. Разом з тим, останній не проживає за місцем реєстрації з поважної причини, оскільки працює у м . Виборг Російської Федерації.

Крім того, після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 його не забезпечили комплектом ключів від будинку, що стало перешкодою для користування житлом. Також між ним та батьком колишньої дружини- позивачем у справі склалися неприязні відносини, в зв`язку із чим він був позбавлений можливості там проживати. Даний факт підтвердила в судовому засіданні допитана як свідок ОСОБА_6 Тому вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду та просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишити без задоволення. Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Так, судом досліджено договори підряду, на підставі яких відповідач працює на території Російської Федерації. Проте, вказані причини відсутності обгрунтовано не були визнані поважними. ОСОБА_4 працює на території Російської Федерації з 2015 року, де згідно представлених ним умов договорів отримує нижчу ніж в Україні заробітну плату підсобного робітника. Відтак, відповідач свідомо та добровільно вибрав місце свого проживання за кордоном.

Вказував, що реєстрація відповідача проведена на прохання його дочки після того, як вони з братом в березні 2016 року відчужили належну в м . Івано -Франківську квартиру. Зазначає, що ОСОБА_1 в січні 2017 року востаннє появився в будинку.

До власника будинку з проханням надати комплект ключів чи доступ до будинку відповідач не звертався, у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся. Оскільки він не може оформити субсидію по сплаті комунальних послуг, це перешкоджає йому вільно розпоряджатись своєю власністю. Посилається на те, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись відповідно до вимог ст. ст. 405,406 ЦК України на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідач не є членом сім`ї власника, відсутній понад один рік, не бере участі в утриманні будинку, не цікавиться його станом, своє майно там не зберігає. Відтак, після розірвання в березні 2017 року шлюбу з його дочкою апелянт втратив право на користування житлом.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 . доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позову до ОСОБА_1 та визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В іншій частині рішення не оскаржено, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскарженій частині не повністю відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку загальною площею 57,7 кв.м з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 обставина підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9 т.1).

Згідно довідки Луквицької сільської ради у вказаному будинку зареєстровані його дружина ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 , дочка ОСОБА_6 , внуки - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також колишній зять ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_4 (а.с. 8 т.1). При цьому, як підтверджується даними облікової картки погосподарського обліку ОСОБА_1 зареєстрований за цією адресою 28.03.2016 року (а.с. 5).

Рішенням Богородчанського районного суду від 10.03.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 43 т. 1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

В комісійних актах сільської ради від 12.05.2017 року, 22.02.2018 року та 06.08.2018 року, складених за результатами проведеного обстеження, засвідчено, що апелянт по справі в спірному житловому будинку не проживає, майно там не зберігає (а.с. 13-15 т.1). Підтвердили цю обставину в засіданні місцевого суду і допитані свідки ОСОБА_6 , а також ОСОБА_16 - голова сільської ради, за участю якого складено відповідні акти.

Доказів на спростування цих обставин відповідачем не представлено.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, суд належним чином оцінивши зібрані по справі докази та пояснення свідків, дійшов вірного переконання, що порушене право власника домогосподарства ОСОБА_3 підлягає захисту у визначений ним спосіб.

Встановивши, що колишній чоловік його дочки ОСОБА_4 у спірному житловому будинку не проживає, суд першої інстанції правильно вважав, що останній відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратив право користування житловим приміщенням, оскільки був відсутній за місцем реєстрації понад один рік, особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, тому є таким, що вибув з будинку за власним волевиявленням. Більше того, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку відповідач не укладав.

При цьому колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що судом не з`ясовано причини відсутності відповідача понад встановлені строки, а такі є поважними.

Обгрунтовуючи їх, ОСОБА_4 посилався на копії письмових документів, зокрема міграційних патентів та договорів підряду, згідно яких він починаючи з 2015 року проживає та працює в Російській Федерації (а.с. 140-151 т.1). Однак, такі не підтверджують обставин на спростування позовних вимог, як і не можуть вважатися достовірними та належними доказами відповідно до положень ст.ст.76-80 ЦПК України. Відтак, суд правильно критично оцінив їх.

Що стосується іншої поважної, на думку апелянта, причини відсутності у спірному житлі, то вона також не підтверджена. Зокрема, доказів того, що апелянту здійснювались перешкоди в користуванні будинком та вселенні в матеріалах справи немає. Сама лише відсутність у нього ключів, на що посилається представник в апеляційній скарзі, за встановлених вище обставин щодо не проживання у спірному будинковолодінні, не може бути виключним доказом здійснення йому перешкод в користуванні житлом.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування обставин, встановлених місцевим судом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Беручи до уваги вищенаведене, з огляду на сутність установлених правовідносин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, обгрунтування позивачем та його представником при розгляді справи по суті необхідності захисту порушеного права з посиланнями на норми статей ЦК України, місцевий суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми ЖК УРСР.

За змістом ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення, вважається застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Тому рішення суду необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на ст.156 ЖК.

Встановлення судом під час розгляду справи неправильного застосування норм матеріального права дає підстави для виходу за межі апеляційної скарги відповідно до ч. 4 ст.367 ЦПК України.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення в решті ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та ухвалення нового, іншого за змістом, не вбачається.

Відтак, в решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 2 квітня 2019 року змінити. Виключити з рішення посилання на норми ст. 156 ЖК УРСР з підстав, зазначених у мотивувальній частині постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2019 року