ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі (а.с. 2-4). У подальшому позивачем було подано уточнену позову заяву, у якій останній просив визнати незаконним звільнення на підставі наказу № 1743-к від 22 червня 2017 року ОСОБА_1 та поновити його на посаді контролера-касира служби касових операцій ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 Філії-Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України»; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача середню заробітну плату за вимушений прогул за період з 23 червня 2017 року по день винесення рішення у справі у розмірі, виходячи із середньої заробітної плати позивача (а.с. 21-23).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що перебував у трудових відносинах із ПАТ «Державний ощадний банк України», працюючи на посаді контролера-касира служби касових операцій ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Наказом № 1743-к від 22 червня 2017 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри. Причиною зазначеного позивач зазначає візування ним видаткової операції із видачі 1 550 грн. за відсутності клієнта, що відбулося за ініціативою головного економіста банку Корнілової І.М., яка грошові кошти клієнту не видала, а підробивши його підпис, привласнила кошти. Позивач вказує, що ним хоч і було допущено порушення трудової дисципліни, проте, застосоване до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення є занадто суворим, оскільки подібне порушення позивачем було допущено вперше та достатнім заходом впливу у даному випадку могло бути попередження або догана. Також позивач указує на те, що у наказі про звільнення було невірно зазначено його прізвище, що також вказує на його незаконність.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено (а.с. 169-172).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 176-179).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що з 21 грудня 2011 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ПАТ «Державний ощадний банк України», працюючи на посаді контролера-касира служби касових операцій ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 10-12, 27, 28).

Між позивачем та відповідачем 21 грудня 2012 року, 09 лютого 2015 року та 29 серпня 2016 року укладався типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 31-33).

Наказом відповідача № 1503-к від 02 червня 2017 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов'язків в частині невиконання вимог Інструкції з організації роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» № 693 від 13 грудня 2012 року у вигляді догани (а.с. 78-79).

Згідно із висновком службового розслідування Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 21 червня 2017 року, ОСОБА_1 завізував операцію без присутності клієнта та відповідно без пред'явлення клієнтом паспорта, внаслідок чого з поточного рахунку клієнта було видано 1 550 грн. Зазначеним ОСОБА_1 порушив п. 5.42 Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2014 року № 17-2 зі змінами та доповненнями в частині порушення порядку видачі коштів; п. 3.18 розділу 3 глави ІІІ Інструкції з організації роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженою постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року № 693 в частині перевірки належності пред'явленого клієнтом паспорта або документа, що його замінює, отримувачу відповідно до даних паспорта тим, що зазначені в касовому документі при здійснені видаткових операцій; п. 3.19 розділу ІІІ указаної Інструкції в частині вимог щодо видачі готівки отримувачу, у зв'язку із чим начальнику обласного управління було рекомендовано звільнити ОСОБА_1 (а.с. 34-36).

Наказом № 1743-к від 22 червня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із втратою довіри (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади контролера-касира служби касових операцій ТВБВ ІІІ типу № 10003/0629 Філії-Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», у зв'язку з втратою довіри, законно, а тому вимоги щодо визнання незаконним його звільнення на підставі наказу № 1743-к від 22 червня 2017 року, поновлення його на вказаній посаді, стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача середньої заробітної плати за вимушений прогул за період з 23 червня 2017 року по день винесення рішення у справі у розмірі, виходячи із середньої заробітної плати позивача, задоволенню не підлягають.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тобто розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а також питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 займав посаду контролера-касира служби касових операцій, до посадових обов'язків якого відноситься, зокрема, забезпечення своєчасного та якісного проведення банківських операцій; забезпечення зберігання грошових коштів і цінностей; здійснення операцій з приймання/видачі готівки та цінностей до/із сховища цінностей, передбачені діючими нормативним документами; здійснення операції з розрахунково-касового обслуговування клієнтів; здійснення видачі та приймання грошових коштів за рахунками клієнтів.

Винні дії позивача під час виконання посадових обов'язків встановлені комісією банку та зафіксовані у висновках службового розслідування від 21 червня 2017 року, а саме: комісія банку дійшла висновку, що порушення трудових обов'язків ОСОБА_1 не дають можливості в подальшому довірити йому роботу з коштами.

Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв'язку з вчиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довіри до нього як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові цінності (на підставі п. 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України), ПАТ «Державний ощадний банк України» діяло відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Крім того, судом також враховано, що до звільнення позивач притягався до дисциплінарної відповідності у вигляді оголошення догани за порушення вимог Інструкції.

Щодо посилань позивача про незаконність звільнення через наявність помилки у написанні його прізвища у наказі про звільнення, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх до уваги, посилаючись на те, що наявність помилки у написанні прізвища позивача не є підставою для скасування наказу і така помилка може бути усунена іншим шляхом.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що звільнення відбулось після тривалого строку від дня вчинення ним дисциплінарного проступку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки здійснене ОСОБА_1 порушення було виявлено під час проведення документальної ревізії ТВБВ № 10003/0629 від 23.05.2017 року та підтверджено висновками службового розслідування від 21.06.2017 року, в ході якого були встановлені винні особи та визначено міру відповідальності кожного за вчинення порушення. Зазначені обставини також підтверджуються письмовими поясненнями позивача від 31 травня 2017 року. В яких він не заперечує порушення нормативних актів банку при здійсненні касових операцій (а.с.37).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в наказі про звільнення № 1743-к від 22 червня 2017 року не зазначено прізвище ОСОБА_1, а тому в силу ст. 28 ЦК України, цей наказ для позивача не може породжувати юридичні права та обов'язки, пов'язані зі звільненням, - не можуть бути підставою скасування судового рішення. Колегія суддів звертає увагу та те, що згідно службової записки вих. № 103.28-23/160 від 27 жовтня 2017 року начальника відділу кадрового адміністрування повідомлено, що при підготовці проекту наказу № 1743-к від 22 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 було допущено технічну описку в частині зазначення прізвища позивача. Працівник з прізвищем "Сильвестров" у трудових відносинах з відповідачем не перебував та на даний час не перебуває (а.с. 77). До того ж зазначена помилка може бути усунена іншим шляхом.

Отже, судом першої інстанції повно та всебічно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, обставини справи та перевірена належними та допустимими доказами законність звільнення позивача з роботи, а наявність помилки у написанні прізвища позивача в наказі не може бути підставою для визнання незаконним звільнення на підставі такого наказу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: