ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 670/328/17
Провадження № 22-ц/4820/478/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 21 грудня 2018 року,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_6 зазначив, що 1 серпня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого він позичив ОСОБА_7 50 000 грн на строк до 1 вересня 2016 року. Факт отримання ОСОБА_7 грошових коштів підтверджується розпискою, разом із тим, останній не виконав зобовязання з їх повернення позивачеві.

За таких обставин ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_7 на свою користь 50 000 грн заборгованості за договором позики.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 21 грудня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 50 000 грн заборгованості за договором позики та 640 грн судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_7 не виконав зобовязання за договором позики та не повернув кошти позивачеві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору позики сторони не дотрималися належної форми правочину та не досягли згоди з усіх істотних його умов. ОСОБА_7 не одержував грошові кошти за цим договором, а розписка видана ним як гарантія працевлаштування у Приватне акціонерне товариство «Фірма Бакалія» (далі ПАТ «Фірма Бакалія»). Разом із тим, суд не встановив дійсну природу правовідносин, які склалися між сторонами, не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 1 серпня 2016 року сторони уклали у простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 позичив ОСОБА_7 50 000 грн. Останній зобовязався повернути позивачеві грошові кошти до 1 вересня 2016 року.

Пунктом 3 договору позики передбачено, що цей договір вважається укладеним з моменту передачі грошей ОСОБА_7, про що складається розписка, яка знаходиться у позикодавця.

ОСОБА_7 видав розписку про одержання від ОСОБА_6 50 000 грн за договором позики від 1 серпня 2016 року.

До обумовленого строку відповідач не виконав зобовязання за цим договором і не повернув ОСОБА_6 грошові кошти.

Зазначені обставини підтверджуються договором позики від 1 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 63), розпискою ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 64) та показаннями свідка ОСОБА_8

Згідно висновків експерта від 23 березня 2018 року №1.1-0028:28 і від 6 листопада 2018 року №1.1-0133:18 (т. 1 а.с. 123-126, 215-219): підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Позичальник» у договорі позики від 1 серпня 2016 року та підписи від імені ОСОБА_7 у розписці виконані ОСОБА_7; рукописний текст в графі «дата 1 серпня 2016 року» та «в термін до 1 вересня 2016 року» у договорі позики від 1 серпня 2016 року виконані не ОСОБА_7, а іншою особою.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із норм ст. 1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої можуть бути надані як сам договір, так і розписка позичальника про одержання коштів. Ця розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

З матеріалів справи вбачається, що сторони склали письмовий договір позики, після чого ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 грошові кошти в борг, а останній видав йому розписку про одержання цих коштів. Зміст договору та розписки вказує на те, що між сторонами виникли позикові правовідносини, в яких ОСОБА_7 мав повернути ОСОБА_6 позичені кошти до 1 вересня 2016 року. Оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_6, що свідчить про неповернення відповідачем позики.

ОСОБА_7 не надав суду належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що грошові кошти не були одержані ним від ОСОБА_6

Показання свідка ОСОБА_9 та анкета, що складена ОСОБА_7 для зарахування до кадрового резерву ПАТ «Фірма Бакалія» (т. 1 а.с. 82-83), не є такими доказами.

Згідно висновку експерта (т. 1 а.с. 123-126) ОСОБА_7 підписав договір позики від 1 серпня 2016 року як позичальник. Внесення іншою особою до цього договору даних про дату його укладення та строк повернення позики не спростовує позикових відносин сторін. До того ж, у розписці (т. 1 а.с. 64) ОСОБА_7 підтвердив свої зобовязання за договором позики від 1 серпня 2016 року.

За таких обставин суд першої інстанції, давши належну оцінку доказам у справі, правомірно виходив з того, що ОСОБА_7 не виконав обовязок з повернення ОСОБА_6 суми позики, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти.

Посилання ОСОБА_7 на те, що кошти насправді не були одержані ним від ОСОБА_6, а між сторонами існували відносини з працевлаштування у ПАТ «Фірма Бакалія», не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Враховуючи положення пункту 5 підрозділу 1 «Особливості справляння податку на доходи фізичних осіб» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України сума отриманої ОСОБА_7 позики перевищує десятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (170 грн), отже, цей договір мав бути укладений сторонами у простій письмовій формі.

Твердження ОСОБА_7 про те, що сторони зобовязані були дотриматися нотаріальної форми правочину суперечить закону.

Не спростовують висновків суду й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27