Справа № 183/5526/17
№ 2/183/250/19
01 квітня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Сороки О.В.
секретарі Пономаренко О.О.
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він являється власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 січня 2001 року, який посвідчений державним нотаріусом Новомосковської міської державної нотаріальної контори Шевченко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-49.
У вказаній квартирі зареєстрованими значаться відповідачі по справі - його колишня дружина та його донька, які були зареєстровані з його дозволу. Однак відповідач ОСОБА_3. з травня 2011 року в квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі по утриманню квартири, будь-яких особистих речей в будинку не має і взагалі житлом не цікавиться, її місце проживання невідоме. З відповідачкою ОСОБА_2 шлюб розірваний 16.05.2017 року.
Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованим у належній позивачу квартирі, добровільно знятися з реєстрації не бажають, в такий спосіб створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись на ст. 391,405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Ухвалою суду від 22 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. Справа знаходилась в провадженні судді Парфьонова Д.О.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 24.05.2018 року справа передана судді Майна Г.Є.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 21.11.2018 року справа передана судді Сорокі О.В.
Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 січня 2001 року, який посвідчений державним нотаріусом Новомосковської міської державної нотаріальної контори Шевченко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-49 (а.с. 8).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно довідки № 2688 від 06.06.2017 року, виданої відділом реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради (а.с. 19), в зазначеній квартирі зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, які в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являються членами сім'ї власника, та були зареєстровані в квартирі зі згоди власника.
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано акт № 14 від 06 червня 2017 року, складений головою ОСББ «Білий Лелека-2015», в присутності сусідів, у відповідності до якого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, зареєстрована, але не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з травня 2011 року (а.с. 20).
Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду від 16 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний. На час розгляду справи, сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо, що не заперечувалось в судовому засіданні сторонами (а.с. 17-18).
Також, суду надано копію свідоцтва про зміну імені, відповідно до якого ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 71).
Між тим, у відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1, наявність реєстрації відповідачів у належній йому на праві власності квартирі, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачами з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.