Дата документу 24.04.2019 Справа № 2-4/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №2-4/2012 Головуючий у 1 інстанції Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/1568/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ земельних ресурсів Вільнянської РДА Запорізької області, ОСОБА_5, про розподіл земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: відділ земельних ресурсів Вільнянської РДА Запорізької області, ОСОБА_5, про розподіл земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначала, що 28.01.2004 року ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області вирішено питання про розподіл сумісно нажитого майна з відповідачем - житлового будинку. Рішення суду постановлено з порушенням прав на житло дитини. Крім того, не було предметом розгляду суду вирішення питання про розподіл земельної ділянки площею 0,25 га. У зв'язку з тим, що зазначене питання судом не вирішено, відповідач на свій розсуд встановив огорожу поперек земельної ділянки та перекрив можливість доступу позивачу до городу. Відповідачем не було отримано дозволів на зведення побудови, дана побудова перешкоджає нормальному користуванню їй своїм майном. Відповідач не мав права на зведення даного паркану, у зв'язку із чим вважає, що паркан підлягає знесенню.

Посилаючись на викладене, просила суд розділити спірну земельну ділянку та виділити їй земельну ділянку, яка відноситься до виділеної судом частини житлового будинку, Земельну ділянку, яка використовується під город розділити на три частини та виділити їй з дитиною 2/3 частини земельної ділянки. Зобов'язати відповідача розібрати забори у дворі та біля будівель, які перешкоджають їй доступ до городу та сараю.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 05.08.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

06.11.2001 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.01.2004 року затверджено мирову угоду та вирішено питання про розподіл сумісно нажитого майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - розділений житловий будинок. Під час розділу спірного майна у вигляді житлового будинку не було вирішено питання про розподіл земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташований спірний будинок.

Згідно рішення голови Гнаровської Ради народних депутатів № 17 від 19.10.1995 року ОСОБА_4 передано безплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва житлового будинку площею 0,25 га, тобто ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є земельна ділянка, одержана із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться будинок, який розділений між позивачем та відповідачем відповідно ухвали від 28.01.2004 року Вільнянського районного суду Запорізької області, якою затверджено мирову угоду та вирішено питання про розподіл житлового будинку.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частину будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спірному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України (постанова КЦС ВС від 21.03.2018, справа № 686/9580/16-ц).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не заявлялися вимоги щодо виділу земельної ділянки у розмірі частки будинку.

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наданий позивачем варіант поділу земельної ділянки під городом на три рівні частини, не може бути визнаний судом як належний доказ, оскільки розподіл повинен проводитись відповідно частки права власності у спірному майні будинку, також позивачем не надано жодного доказу стосовно парканів, які як вона вважає підлягають знесенню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Позивачем не надано жодного доказу, на підставі якого суд може розділити, чи виділити у користування частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у спірному майні будинку. Такі ж докази не були надані скаржником під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: