Справа № 509/2461/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2

відповідачки за первісним та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, -

В С Т А Н О В И В :

6 липня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду зі своїм позовом, в якому просив суд, вселити його в спірне приміщення, розташоване за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, посилаючись на те, що він є колишнім чоловіком відповідачки, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2003 р., а до цієї дати, він разом з відповідачкою проживали спільно без реєстрації шлюбу з 1993 р., на виділеній земельній ділянці разом будували спірний будинок, в якому в подальшому, після закінчення будівництва стали проживати з вересня 2003 р., а згодом, відповідачка отримала на своє імя свідоцтво про право власності на спірний будинок, в якому вони обидва зареєструвались, зокрема він був зареєстрований в будинку 22.03.2005 р. Як стверджує позивач, без його згоди, відома та присутності, після того, як відповідачка подала позов про розірвання шлюбу з ним та рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р. їхній шлюб був розірваний, він не знаючи про вказане рішення суду продовжував проживати у вказаному будинку, сплачуючи комунальні послуги, добудовуючи спірний будинок та проводячи в ньому ремонтні роботи. На підтвердження свого постійного проживання у вказаному будинку, позивач посилається на те, що у вересні 2016 р. у зазначеному будинку сталася крадіжка, після чого вони разом з відповідачкою звернулися до органів поліції, було порушено кримінальне провадження, він був допитаний у якості потерпілого у спірному будинку за вказаною вище адресою. Однак, у вересні 2016 р., відповідачка змінила замки на дверях вказаного будинку та не впустила його до їхнього будинку, в якому залишись всі його особисті речі, мотивуючи це рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.05.2013 р. за її позовом, про який він не знав, і яким його було визнано таким, що втратив право користування спірним житловим будинком та зобовязано Овідіопоьський РС ГУДМС України в Одеській області зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, та яке згодом, за його апеляційною скаргою було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017 р. з ухваленням нового рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач вказує, що у нього немає іншого житла, а відповідачка перешкоджає йому в проживанні у спірному будинку, з приводу чого, він звертався з заявами до органів поліції у 2016 р. та 2017 р., які залишились робітниками поліції без належного реагування. На сьогодні, внаслідок протиправних дій відповідачки з приводу перешкоджання йому у проживанні у спірному приміщенні будинку, він позбавлений можливості користуватися своїми особистими речами, які залишились у спірному будинку та вимушений проживати у своїх друзів, посилаючись на ст.ст. 9,156 ЖК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представниця повністю підтримали свій позов та просили його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали повністю вказуючи на його безпідставність і необґрунтованість та з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, 11.12.2017 р. звернувшись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому зокрема вказує, що право власності ОСОБА_3 на спірний будинок виникло 25.04.2003 р., тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 20.09.2003 р., який був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 р. та до реєстрації ОСОБА_1 за вищевказаною адресою 24.03.2005 р. При чому, як зазначає відповідачка, на момент реєстрації права власності на спірний будинок, позивач ОСОБА_1 офіційно перебував у шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_5, шлюб з якою ОСОБА_1 розірвав 02.07.2003 р. Також, відповідачка стверджує, що будівництво спірного будинку вона здійснювала за свої особисті кошти без участі позивача та всі комунальні платежі вона сплачувала самостійно, за свої власні кошти без участі позивача у вказаних витратах, будь-яких особистих речей позивача у її будинку немає, так як він їх забрав добровільно, вказуючи при цьому на довготривалі неприязні стосунки з ОСОБА_1, наслідком яких стало розірвання шлюбу з останнім, який своїми протиправними діями (сварки, бійки та погрози життю на її адресу), які він періодично влаштовує перебуваючи у стані алкогольного спяніння та зявляючись до її будинку з приводу його користування і проживання у вказаному будинку, і відповідно перешкоджає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, а тому просила суд у своєму зустрічному позові зобов'язати ОСОБА_1 звільнити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (бувша Проектовна), будинок 15/11, який належить їй на праві власності та зобовязати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (бувша Проектовна), будинок 15/11, стягнувши з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 та його представниця зустрічний позов ОСОБА_3 не визнали повністю з огляду на його незаконність і перешкоджання відповідачу у його проживанні у спірному будинку, окрім якого у нього немає іншого житла.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, а також показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_3 слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до ОСОБА_10 України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені ОСОБА_10 та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_4 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

ОСОБА_11 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

ОСОБА_11 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Загальна декларація прав людини (Генеральна ОСОБА_12 ООН 10.12.1948 р.)

ОСОБА_11 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища.

Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi.

ОСОБА_11 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

ОСОБА_11 1. Зобов'язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

ОСОБА_11 6. Право на справедливий суд :

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру…

ОСОБА_11 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя :

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ОСОБА_11 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 ОСОБА_10 України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_13 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_7 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невідємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з Конвенцією - поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36).

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Закон України Про приєднання України до ОСОБА_11 Європи від 31 жовтня 1995 року (за Висновком № 190 (1995) Парламентської ОСОБА_12 Європи щодо заявки України на вступ до ОСОБА_12 Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року).

Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна ОСОБА_12 України постановляє: Приєднатися від імені України до ОСОБА_11 Європи.

Основною статутною умовою для вступу країн до ОСОБА_11 Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобовязання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ.

Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій.

ОСОБА_10 України :

ОСОБА_11 1. Україна є правовою державою.

ОСОБА_11 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

ОСОБА_11 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_10 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_10 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_10 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_10 України гарантується.

ОСОБА_11 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_11 України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать ОСОБА_10 України, можливе лише після внесення відповідних змін до ОСОБА_10 України.

Статтею 19 ОСОБА_10 України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_10 та законами України.

ОСОБА_11 41 ОСОБА_10 України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положення ст. 47 ОСОБА_10 України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статей 2, 318 ЦК України - річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права.

Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 ОСОБА_10 України та пункту 2 частини першої статті 3 ЦК України - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених ОСОБА_10 та законом.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 ОСОБА_10 України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1,2,3,5,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння - підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є - наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 ОСОБА_10 України, статті 316 - 319 ЦК України) - власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння - суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

ОСОБА_11 405 ЦК України передбачає - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правова позиція ВСУ висловлена у Постанові від 16.11.2016 р. по справі № 6-709цс16 наголошує, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України - до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що - власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На думку суду, через категорії «межі здійснення субєктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення субєктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Сатття 386 ЦК України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Суд встановив, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 177,10 кв.м, житловою 96,5 кв.м, розташованого за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САА № 073007 від 25.04.2003 р., виданого на підставі витягу з розпорядження Овідіопольської РДА від 05.02.2003 р. та є власницею земельної ділянки площею 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, госпродарських будівель і споруд за тією ж адресою, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 857538 від 08.12.2005 р. виданого на підставі рішення Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області 16-ої сесії IV скликання № 542 від 30.12.2004 р. (а.с. 13,16).

Так, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 20.09.2003 р. Першим ВРАГС Малиновського РУЮ м. Одеси (актовий запис № 468) розірвано (а.с. 155-159).

Суд встановив, що на момент, коли ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на спірний будинок, вона не мала жодних відносин з ОСОБА_1, враховуючи, що у той час, він перебував у шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_5, з якою розірвав шлюб 02.07.2003 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02.07.2003 р. (а.с. 46).

Суд зясував, що відповідно до вказаного вище свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії САА № 073007 від 25.04.2003 р. - право власності на будинок у відповідачки ОСОБА_3 виникло до реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_1, яка відбулась 20.09.2003 р. та до реєстрації його місця проживання у вищевказаному будинку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, яка згідно штампу у його паспорті громадянина України відбулась 24.03.2005 р. (а.с. 18-19).

При чому, суд звертає увагу на той факт, що відповідачка ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_14, зареєстрованим 14.08.1987 р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 469556 від 14.08.1987 р., шлюб з яким був розірваний 25.06.1997 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 062254 від 25.06.1997 р. (а.с. 47,48).

З огляду на вказані обставини та беручи до уваги пояснення відповідачки ОСОБА_3 та показання свідка ОСОБА_6 суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача ОСОБА_1 у своєму позові щодо спільного проживання з ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу, а саме з 1993 р., враховуючи, що сам позивач в судовому засіданні показав суду, що нібито спільно проживав з ОСОБА_3 однією сімєю з 1999 р., плутаючись у своїх показаннях та змінюючи вказані дати та беручи до уваги, що станом на 1993 р. відповідачка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, проживаючи разом з ним.

Також, суд бере до уваги рішення апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017 р., залишеним без змін ухвалою ВССУ від 19.10.2017 р. якими було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 27.05.2013 р., вказане рішення скасоване з ухваленням нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку відмовлено, та в якій колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що з апеляційної скарги, доданих матеріалів та особистих пояснень відповідача ОСОБА_1 і його представника наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 у спірному будинку проживає з 2001 р. по сьогоднішній день (а.с. 9).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не зміг довести суду не тільки дату початку нібито спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3, а й сам факт проживання з відповідачкою однією сімєю до реєстрації шлюбу 20.09.2003 р., зокрема у спірному будинку, а тому суд вважає безпідставними, хибними, не підтвердженими жодними належними та допустимими документальними доказами, передбаченими ст.ст. 76-83 ЦПК України твердження позивача ОСОБА_1 про проживання з відповідачкою спільно та однією сімєю до реєстрації шлюбу 20.09.2003 р.

Як в своєму позові, так і під час судового засідання позивач ОСОБА_1 стверджував, що разом з відповідачкою ОСОБА_3 будував спірний будинок за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, приймаючи активну участь як у самому будівництві будинку, так і надаючи особисто відповідачці власно зароблені грошові кошти на придбання будівельних матеріалів, використаних у будівництві, яке було закінчено у 2003 р., після чого вони стали проживати у побудованому будинку, при чому, особисто він, проживаючи у спірному будинку разом з відповідачкою періодично сплачував за комунальні послуги.

Однак, вказані твердження позивача не підтверджені жодними належними та допустимими документальними доказами, передбаченими ст.ст. 76-83 ЦПК України, а тому на думку суду є безпідставними, голослівними та повністю спростовуються показаннями самої відповідачки ОСОБА_3, яка показала суду, що самостійно за власні кошти та кошти свого сина ОСОБА_15 будувала свій будинок та наданими нею докази щодо оплати за комунальні послуги, за використаний газ, встановлення газового обладнання, за електроенергію, за водокористування та водовідведення за період з 2012 р. по 2017 рік включно, виписаних на її імя (а.с. 19-92).

Свідок ОСОБА_6, сусід позивача та відповідачки ОСОБА_3, підтвердив суду, що позивач ОСОБА_1 проживав разом з відповідачкою з 2003 року, після закінчення нею будівництва спірного будинку, зазначивши при цьому, що ОСОБА_1 періодично зловживав спиртними напоями, в будівництві зазначеного вище будинку не приймав жодної участі, не проживає і спірному будинку останніх 3-4 роки, спільного господарства з відповідачкою, ОСОБА_1 не веде, а будівництво здійснювалось найманими відповідачкою ОСОБА_3 робітниками та її сином відповідачки ОСОБА_15, який зокрема працював на спорудженні покрівлі (даху) будинку. Зазначивши при цьому, що сторони припинили спільне проживання внаслідок протиправної поведінки позивача ОСОБА_1, який перебуваючи і стані алкогольного спяніння влаштовував сварки та скандали з відповідачкою ОСОБА_3, наслідком чого стали численні хвороби відповідачки, у звязку з чим, вона стала інвалідом ІІ-ої групи.

Свідок ОСОБА_7, сусід обох сторін, підтвердив суду, що неодноразово бачив на власні очі позивача ОСОБА_1 у стані алкогольного спяніння та в такому стані забирав його з автобусної зупинки та відвозив до вищевказаного будинку, де його зустрічала ОСОБА_3, відносно якої ОСОБА_1 влаштовував сварки та скандали у відношенні ОСОБА_3 за місцем проживання по спірній адресі. При чому, відповідачка неодноразово скаржилась йому на протиправну поведінку ОСОБА_1 з приводу зловживання останнім спиртними напоями. Будівництво будинку та його поточний ремонт здійснювали наймані робітники та син відповідачки ОСОБА_15, а ОСОБА_1 ніякої участі в будівництві та ремонті спірного будинку не приймав.

Свідок ОСОБА_8, яка також є сусідкою відповідачки ОСОБА_3, а з позивачем ОСОБА_1 вона не підтримувала сусідських стосунків, так як останній дуже часто зловживав спиртними напоями, підтвердила суду, що під час знаходження сторін у шлюбі, між ними часто виникали сварки на подвірї будинку, свідком яких вона була особисто та ініціатором яких виступав ОСОБА_1 перебуваючи у стані спяніння. При чому свідком вказаних сварок між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ініціатором яких завжди виступав останній, знаходячись у стані сильного алкогольного спяніння 1-2 рази на тиждень, вона неодноразово була на протязі 2005 2016 років. Також, свідок зазначила, що під час чергової сварки між сторонами, свідком якої вона була, приблизно у 2007 р., перебуваючи на подвірї вищевказаного будинку, ОСОБА_1 демонстративно заявив ОСОБА_3, що він відмовляється ремонтувати спірний будинок, так як останній належить саме ОСОБА_3, яка і повинна його ремонтувати. Внаслідок численних сварок між подружжям, ОСОБА_3 стала часто хворіти, у неї суттєво погіршилось здоровя, загострилась бронхіальна астма, на яку вона тривалий час хворіла, вона стала ще частіше задихатися, постійно перебуваючи на лікуванні у медичних закладах, наслідком чого стало отримання останньою ІІ-ої групи інвалідності. Всі сварки, які відбувались між подружжям на протязі 2005 2016 р.р. провокував саме ОСОБА_1 у стані спяніння. Щодо будівництва спірного будинку, свідок підтвердила, що воно закінчилось у 2003 р. за участю бригади будівельників, яких вона особисто порекомендувала ОСОБА_3

З показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що вона знає обох сторін з 1994 р. під час їхньої спільної роботи на заводі «Ветеринарні прибори», на якому ОСОБА_3 працювала начальником відділу збиту та в цей час на вказаний заводу працевлаштувався ОСОБА_1 на посаду водія, який сильно пиячив, наслідком чого стало його звільнення з посади водія у 1995 р. за пияцтво. Також, свідок показала суду, що спірний будинок будувався ОСОБА_3 особисто та її кошти. До 2003 р., коли було закінчено будівництво, вони з ОСОБА_3 часто ходили у гості одна до одної. При чому, після одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у вересні 2003 р., останній переїхав до ОСОБА_3 та весь час подружнього життя жив за рахунок ОСОБА_3 Вона неодноразово була свідком сварок між сторонами з приводу ремонту спірного будинку, під час яких ОСОБА_1 перебуваючи стані алкогольного спяніння неодноразово заявляв ОСОБА_3 : «Ти господарка, твій будинок роби все сама…». Перебуваючи у гостях у ОСОБА_3 за вищевказаною адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, на протязі 2005-2006 р.р., вона неодноразово була свідком сварок, які влаштовував ОСОБА_1 у стані алкогольного спяніння на подвірї вказаного будинку з приводу ремонту будинку, який відмовлявся робити по дому. Свідок вказала, що добре обізнана про той факт, що ніякого спільного побуту та бюджету у сторін не було і могло бути, так як весь час проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1, останній нічого не заробляв, існуючи за рахунок своєї, на той час дружини ОСОБА_3, що також було приводом для їхніх сварок, свідком яких вона була. Внаслідок численних сварок між подружжям, стан здоровя ОСОБА_3, яка часто хворіла на гіпертонію та бронхіальну астму - значно погіршився, вона стала частіше проходити лікування у лікарнях та амбулаторно, у неї стали трястися руки, сварки, які провокував ОСОБА_1 довели ОСОБА_3 до гіпертонічного кризу у 2015 р., а також в подальшому, ОСОБА_3 перенесла хірургічну операцію на щитовидну залозу у 2010 році.

Вищевказані обставини підтверджується висновком про розгляд звернення ОСОБА_3 на імя начальника Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 26.09.2016 р. про відмову ОСОБА_1 покинути її домоволодіння за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська, 15/11 з підстав існування рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р., яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 20.09.2003 р. Першим ВРАГС Малиновського РУЮ м. Одеси (актовий запис № 468) розірвано. При чому, сам ОСОБА_1 відмовився від дачі будь-яких пояснень з цього приводу, пославшись на ст. 63 ОСОБА_10 України. В подальшому, з ОСОБА_1 була проведена профілактична бесіда ДІП (а.с. 237-239).

Крім цього, висновком про розгляд звернення ОСОБА_1 також від 26.09.2016 р. підтверджується, що ОСОБА_3 не впускає його додому за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська, 15/11, під час проведення перевірки за яким, ОСОБА_3 знову повідомила інспектора поліції про існуюче рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р., яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 20.09.2003 р. Першим ВРАГС Малиновського РУЮ м. Одеси (актовий запис № 468) розірвано (а.с. 182-187).

На думку суду, зазначені вище матеріали поліції підтверджуються стійкі та неприязні стосунки, які склалися між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з підстав, описаних вище і намагання відповідачки ОСОБА_3 захистити своє законне право власності, розпорядження та користування від протиправних дій з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1, з яким вона не бажає підтримувати жодних відносин, спілкуватися та бачитися з ним, що вона неодноразово підтверджувала в численних судових засіданнях з посиланням, як людини похилого віку, на поганий стан свого здоровя, до погіршення якого привели численні сварки та конфлікти, які провокував ОСОБА_1, який навіть після того, як став проживати окремо від неї, перебуваючи у стані алкогольного спяніння періодично приходив у її власний будинок та влаштовував з нею сварки та лайки на її адресу.

Вищевказані свідчення свідків щодо стану здоровя відповідачки ОСОБА_3 підтверджуються численними довідками, виписками з історії хвороби, виписками з медичних карток стаціонарного хворого, направленнями лікаря на патологічне дослідження за період з 2010 р. по 2017 р. та як наслідок, довідкою до ОСОБА_7 огляду МСЕК серії 12ААА № 897430 про ІІ групу інвалідності загального захворювання на імя ОСОБА_3 (а.с. 201-208).

Суд не приймає до уваги надані представницею ОСОБА_1 позитивну характеристику на його імя, видану в.о. директора ТОВ «Гленкор-Юг», в якому він працює на посаді водія з 2010 р. по теперішній час, так як у випадку, якщо б вказана характеристика була б негативною, ОСОБА_1 був би звільнений з посади водія і відповідно, посадова особа, яка підписала таку характеристику (в.о. директора вказаного товариства) не могла надати іншу, ніж виключну позитивну характеристику своєму робітникові, в іншому випадку, до ОСОБА_1 керівництвом вказаного товариства були б застосовані вимоги КзПП України щодо невідповідності робітника займаній посаді, винесення догани за порушення трудової дисципліни і т.і., а тому суд вважає неналежним доказом по справі вказану характеристику від імені особи, яка є зацікавленою (а.с. 221).

Також, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ з боку представниці ОСОБА_1 наданий нею шляховий лист № 0006744 без вказання дати його видачі та шляхового маршруту водія (а.с. 222).

Судом встановлено, не заперечується всіма сторонами і підтверджується довідкою (випискою з будинкової книги про склад сімї та реєстрації) КП ЖКП «Таїрово» від 15.11.2012 р., що на вказану дату, ОСОБА_1 входив до складу сімї ОСОБА_3 разом із її сином ОСОБА_15 (а.с. 10).

Однак, судом не приймається до уваги як належний доказ довідку про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.09.2016 р. № 80, виданої Таїровською с/р, в якій ОСОБА_3 вказана як власник будинку, ОСОБА_15 як син та ОСОБА_1, включений до складу сімї у якості чоловіка так як вказана довідка була видана 19.09.2016 р. вже після рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.12.2012 р. - залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.02.2017 р., яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 20.09.2003 р. Першим ВРАГС Малиновського РУЮ м. Одеси (актовий запис № 468) розірвано (а.с. 36 цивільної справи № 509/1513/13).

При чому, рішенням суду першої інстанції було встановлено, підтверджено та надано оцінку судом апеляційної інстанції, що між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 спільне життя не склалося у звязку з виявленням несумісності характерів, різних поглядів на життя і моральних цінностей, сторони втратили один до одного почуття любові, поваги, взаємодопомоги, порозуміння, у звязку з чим постійно між подружжям виникали сварки, вони припинили спільне проживання 3 роки тому назад і з того часу, не підтримують між собою шлюбних стосунків, а тому позивачка вважає, що їхній шлюб носить формальний характер, подальше спільне проживання з відповідачем неможливе і буде суперечити правам обох сторін. Таким чином, враховуючи, що дата ухвалення рішення була у грудні 2012 р., отже, згідно встановлених судами обох інстанцій обставин справи сторони припинили спільне проживання з 2009 р.

Таким чином, станом на 19.09.2016 р. ОСОБА_1 не був чоловіком відповідачки ОСОБА_3, так як вказане рішення, на той час, набрало законної сили 14.12.2012 р. згідно штампу і було оскаржене ОСОБА_1 лише у жовтні 2016 р. до апеляційного суду Одеської області (а.с. 155-159).

Також, суд звертає увагу на те, що навіть під час шлюбу сторін, власницею спірного будинку ОСОБА_3 були укладені письмові договори про здачу житлового будинку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Проектована, 15/11 ОСОБА_1, один з яких датований 16.11.2009 р. № 44 та які були зареєстровані в Таїровській с/р та виконкомі Таїровської с/р , за якими, власниця будинку ОСОБА_3 задала наймачу ОСОБА_1 у тимчасове користування строколм до 16.11.2018 р. , який проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1 вищевказаний житловий будинок площею 96,5 кв.м, який складається з 8 підсобних приміщень та кімнат (а.с. 6-8 цивільної справи № 509/1513/13).

Тобто, вказані договори найму приміщення були укладені в порядку ст. 156 ЖК УРСР, за якою члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При чому, реєстрація ОСОБА_1 відбулася у спірному будинку 2 4.03.2005 р. і як пояснила відповідачка ОСОБА_3 вже після того, як у подружжя стали виникати конфлікти та сварки, починаючи з 2006 р., у 2009 р. вона вирішила укласти з позивачем вищевказані договори найму свого власного будинку.

Позивач ОСОБА_1, на підтвердження свого законного права проживання у спірному будинку посилається на факт крадіжки майна із вказаного вище будинку у вересні 2016 р., після чого він звернувся до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину і був допитаний у якості потерпілого за вищевказаною адресою спірного будинку (а.с. 14, а.с. 58-60 цивільної справи № 509/1513/13).

Однак, суд звертає увагу на той підтверджений ОСОБА_1 факт існування у нього на той час ключів від спірного будинку, в якій він міг самостійно входити та виходити у будь-який час та користуватися будь-якими речами, що знаходяться у будинку відповідачки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено жодними належними і допустимими доказами як факт його спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3 ні з 1993 р., як він стверджував в позові, ні з 1999 р., як він стверджував у судовому засіданні, а також не доведено суду факт його участі у будівництві спірного будинку та його ремонті, сплату ним комунальних послуг за користування газом, водою, електроенергією за вищевказаною адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11, без надання суду жодних доказів на підтвердження вищевказаних обставин та фактів, а перешкоджання відповідачкою ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 у його проживанні у вказаному житловому будинку, єдиною власницею якого є саме ОСОБА_3, які належить будинок на праві власності на законних підставах обумовлено на думку суду саме захистом свого законного права власника в порядку, закріпленого наведеними вище ст.ст. 317,319,321,328,383,386,391,396,405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, Загальною декларацією прав людини (Генеральна ОСОБА_12 ООН 10.12.1948 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема ст. 13 щодо Права на ефективний засіб юридичного захисту та ст. 1 Першого протоколу до конвенції, відповідно до якої - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права і відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права, численними рішеннями Європейського Суду з прав людини щодо захисту права власності, ст. 41 ОСОБА_10 України, Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від сторонньої для неї особи ОСОБА_1, який не є членом її сімї та з яким, нею, як власником будинку були укладені зазначені вище строкові договори найму її будинку на певний строк, який закінчився 16.11.2018 р. та який не проживає у будинку ОСОБА_3 з 2016 р. з неповажних підстав описаних вище, а саме у звязку з систематичними сварками, скандалами і конфліктами, які систематично влаштовував останній у стані алкогольного спяніння, що зробило життя ОСОБА_3 нестерпним, беручи до уваги її похилий вік та ІІ групу інвалідності, що на думку суду заслуговує на пильну увагу з боку суду.

На думку суду позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 в порядку ст.ст. 391, 396 ЦК України, довела суду, що вона є власником, яка на законній підставі володіє своїм майном та має речове право з підстави, передбаченої законом, і що протиправними діями відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, створюються перешкоди у володінні будинком ОСОБА_3, не пов'язаними з позбавленням володіння, а саме, з боку ОСОБА_1 порушується її законне право власності та законного володіння, розпорядження та користування своїм власним будинком, враховуючи відсутність спільного побуту, господарства у сторін, спільного бюджету та взаємних прав та обовязків між ними.

У звязку з викладеним вище, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про вселення, в задоволенні яких слід відмовити повністю та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 про усунення перешкод з боку ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, який суд вважає законним, обґрунтованим та підтвердженим як документально, так і показаннями свідків по справі.

З урахуванням вищевикладених обставин справи, відсутність будь-якого нерухомого майна на праві власності у ОСОБА_1 згідно інформаційних довідок, які маються в матеріалах справи - не може бути підставою для вселення ОСОБА_1 у жилий будинок ОСОБА_3, який належить їй на праві власності, адже описані вище протиправної поведінки ОСОБА_1 і створення перешкод у проживанні відносно колишньої дружини ОСОБА_3 превалюють над можливістю мирного існування та проживання обох сторін в одному будинку, який належить ОСОБА_3, що буде грубо і суттєво суперечити правам та свободам останньої, закріплених вищенаведеними нормами Законів України, ОСОБА_10 України, ЄКПЛ та численним рішенням ЄСПЛ (а.с. 93-97,128).

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 належать стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. з урахуванням відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,90,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ОСОБА_10 України, ст.ст. 13-16,29,316-319,321,322,325,328,386,391,405 ЦК України, ст.ст. 9,64,71,156 ЖК України, Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, суд,

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення відмовити ;

2. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задовольнити ;

3. Зобовязати ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) звільнити житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11 та зобовязати ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) не чинити перешкод ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_2) у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2», вул. Балтська (колишня Проектована), 15/11 ;

4. Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН : НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 20.02.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.