ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/361/19 Справа № 193/135/18 Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2018 року, яке ухвалене суддею Кащук Д.А. в селі Софіївка Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 липня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій, просила стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 на її користь солідарно заборгованість по розписках, загальною сумою 92037,00 грн., 3% річних загальною сумою 9580,14 грн., та витрати на надання правової допомоги загальною сумою 3000,00 гривень, а також судовий збір у сумі 1046,17 гривень, пояснивши, що вона є спадкоємцем майна померлої 12.09.2013 року матері - ОСОБА_5 і отримала спадщину померлої.

В обґрунтування позову зазначила, що 01.02.2012 року, 22.02.2012 року та 28.04.2012 року, згідно розписок написаних власноручно, ОСОБА_6 взяв в борг у її матері ОСОБА_5, грошові кошти на загальну суму 3300 доларів США, що на дату звернення до суду складає 92037,00 гривень. ОСОБА_6 не віддав кредиторові боргу та помер 19.10.2013 року.

Відповідач ОСОБА_2, згідно рішення Софіївського районного суду від 15.10.2015 року, прийняла спадщину померлого ОСОБА_6, яка складається з 5/6 частин домоволодіння вартістю 64564,89 грн., розташованого за адресою вул.Мостова,9 с.Жовте та 2/3 частини земельної ділянки площею 9,9420 га, вартістю 234567,99 грн. розташованої на території Нововасилівської сільської ради, що належала померлому на підставі Державного акта серії ДП № 029320.

Відповідач ОСОБА_3, згідно рішення Софіївського районного суду від 20.03.14 року, прийняла за правом представлення спадщину померлого ОСОБА_6, яка складається з частини земельної ділянки площею 9,2904 га вартістю 256789,77 грн., розташованої на території Нововасилівської сільської ради, що належало померлому ОСОБА_7 на підставі Державного акта серії Р2 № 167811.

Відповідач ОСОБА_4, згідно рішення Софіївського районного суду від 05.02.2016 року, прийняв спадщину померлого ОСОБА_6, яка складається з 1/3 частини земельної ділянки площею 9,9420 га (кадастровий номер 12:252:852:00-01-056-0004), вартістю 208949,95 грн., розташованої на території Нововасилівської сільської ради, що належала померлому на підставі Державного акта серії ДП № 029320.

Відповідно до вимог ст.625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання повинен сплатити за час прострочення 3% річних із простроченої суми, а також суму боргу.

3% річних по спільній заборгованості відповідачів на думку позивача складають 92037,00 грн X 3% X 1376(днів): 365(днів) = 9580,14 грн..

Позивач вважає, що стягнення зазначених відсотків не залежить від того, чи передбачено це в договорі (розписці) чи ні, тому відповідачі крім повернення боргу в сумі 3300 (три тисячі триста доларів США), що на дату звернення до суду складає 92037,00 грн., зобовязані сплатити 3% від простроченої суми, що становить 9580,14 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та сплату відсотків за прострочення грошового зобов'язання задоволені частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість по розписках ОСОБА_6 у сумі 30679,00 грн. (тридцять тисяч шістсот сімдесят дев'ять гривень 00 коп.);

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 3% річних в сумі 3193,38 грн. (три тисячі сто дев'яносто три гривень 38 коп);

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у сумі 1000,00 грн. (тисяча гривень 00 коп);

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 348,73 грн. (триста сорок вісім гривень 73 коп);

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального права, просить змінити оскаржуване рішення та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 2/3 частини (61358,00 грн.) заборгованості по розписках ОСОБА_6 на загальну суму 92037,00 грн., 2/3 частини з 3% річних за прострочення заборгованості (6386,76 грн.) загальною сумою 9580,14 грн., 2/3 частини (2000 грн.) витрат на надання правової допомоги загальною сумою 3000 грн. та 2/3 частини витрат на судовий збір (697,46 грн.) загальною сумою 1046,17 грн., а в іншій частині рішення залишити без змін.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 прийняла від померлого боржника ОСОБА_6 2/3 частини його спадщини, яка складається з 5/6 частин домоволодіння, вартістю 64564,89 грн., розташованого за адресою: вул.Мостова,9 с.Жовте та 2/3 частини земельної ділянки площею 9,9420 га, вартістю 234567,99 грн., розташованої на території Нововасилівської сільської ради, що належала померлому на підставі державного акта серії ДП №029320.

Відповідач ОСОБА_4 прийняв 1/3 частину спадщини померлого боржника, яка складається з 1/3 частини земельної ділянки площею 9,9420 га, вартістю 208949,95 грн., розташованої на території Нововасилівської сільської ради, що належала ОСОБА_6 на підставі державного акта серії ДП №029320.

Позивач наголошує на тому, що вона у встановлений законом строк повідомила спадкоємців ОСОБА_6, який помер 19.10.2013 року про те, що має до них вимогу по боргах померлого. Спадкоємці отримали відповідні вимоги і не заперечували цей факт в суді першої інстанції, тому вважає, що вона виконала усі передбачені законом процедури щодо повідомлення спадкоємців померлого про борги ОСОБА_6 Позивач вважає, що суд залишив поза увагою, що обовязки спадкоємців не обмежуються строком позовної давності, що призвело до хибних висновків суду по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, просять відхилити апеляційну скаргу позивача, рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог та застосувати строк позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8, які, кожен окремо підтримали вимоги апеляційної скарги і просили їх задовольнити, думку відповідача ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, застосувавши строк позовної давності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_5, яка являлася її матір'ю та померла 12.09.2013 року (а.с.10).

Боржник ОСОБА_9, помер 16 жовтня 2013 року, згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ №538887 від 18 жовтня 2013 року, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації служби Софіївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №143 (а.с.40).

Його спадкоємцями є його жінка ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ №105622 від 27.02.2008 року виданий Дзержинським відділом РАЦС КМУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №779 (а.с.41).

Також спадкоємцем є його донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження серії І-КИ№111975 від 02.08.2001 року (повторно), видано Виконкомом Нововасилівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, актовий запис №12 (а.с.43).

Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22.02.2016 року відповідача ОСОБА_4 визнанно спадкоємцем п'ятої черги за законом майна померлого, та визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 1/3 земельної ділянки площею 9,9420 га вартістю 208949,95 грн. (кадастровий номер12:252:852:00-01-056-0004) розташованої на території Нововасилівської сільської ради Софіївського району, на підставі Державного акта серії ДП №029320, виданого Софіївською районного дерджавною адміністрацією 30.09.2002 року на ім'я ОСОБА_6, та право власності в порядку спадкування на 1/6 частину житлового будинку, вартістю 39000 гр.н, площею 54,3 м. кв. з господарськими будівлями, розташованих за адресою вул.Мостова,9 с.Жовте Софіївського району.

Дане рішення набрало законної сили, оскаржено не було.

Колегія суддів в межах цієї справи не має права дати йому належної правової оцінки.

В даній справі, судом було встановлено, що 28 квітня 2012 року, 22 лютого 2012 року та 01 лютого 2012 року ОСОБА_6 отримав в борг від ОСОБА_5 3300 доларів США, що підтверджується борговими розписками, які власноручно писав померлий ОСОБА_6, що також не заперечувалося відповідачами в судовому засіданні, при цьому, строк в який треба повернути борг, в розписках не вказано (а.7-9).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався статтями: 266, 267, 509, 510 526, 530, 625, 627,640,1046, 1047, 1049 ЦК України, й виходив з того, що, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладених ними договорів, є грошовими зобов'язаннями, однак позивачем пропущено строки позовної давності до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у звязку із чим у цій частині вимоги не можуть бути задоволені, тоді, як вимоги до відповідача ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню з урахуванням його частки в прийнятій ним спадщині.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд встановив, що між матір'ю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір позики, що підтверджено розписками.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом першої інстанції, також встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання в повному обсязі, надавши померлому ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 3300 доларів США, тоді, як відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, доказів зворотнього, суду не надано.

Відповідно до ч.ч.1, 3ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (Правова позиція ВСУ у справі №6-1967цс15).

Між тим, розписки не не містять дати повернення позики.

В силу положень ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня

Нормами ч.1 ст.524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Разом з тим, в силу ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Так, у відповідності з ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а згідно з ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 р. у справі № 6-369цс15).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Аналіз норм статтей 524, 533-535, 625 ЦК України, вказує на те, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Окрім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Враховуючи, що між сторонами виникли правовідносини у виді грошового зобов'язання, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, тому оскільки відповідачем заборгованість за договорами позики не була погашена, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для застосування штрафних санкцій.

Норми ч.2 ст.625 ЦК України, щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції, поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Зазначений висновок суду підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України по цивільній справі № 6-2520цс15 від 06.04.2016 року, в якому зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність (ст. 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Суд виходив з того, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

З матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 звернулася за допомогою до суду першої інстанції. 08 лютого 2018 року (а.с.3).

Також, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 направляла листи з повідомленням відповідачів, про те, що їй відомо про спадкоємців, які прийняли спадщину від померлого ОСОБА_6, та який у її померлої матері ОСОБА_5 брав гроші в борг у сумі 3300 доларів США (а.с.12-14).

З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача лист-вимогу 06 травня 2014 року, відповідач ОСОБА_3 отримала лист-вимогу від позивача 10 листопада 2015 року, а відповідач ОСОБА_4, отримав лист-вимогу 10 жовтня 2017 року (а.с.15-17).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної 04.11.1950 р. ратифікованої із заявами та застереженнями 17.07.1997 р., яка набула чинності для України 11.09.1997 р. (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1.забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів;

2.запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, отримали лист-вимогу, перша у травні 2014 року, друга у листопаді 2015, при цьому ОСОБА_3 відмовилась спадщини свого померлого батька на користь матері, а позов подано до суду у лютому 2018 року, дійшов вірного висновку, що позивачем стосовно цих відповідачів пропущено строк позовної давності та на законних підставах відмовив у цій частині у задоволенні позову, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Оскільки, третій спадкоємець, відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача лист-вимогу 10 жовтня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове стягнення з нього суми боргу та 3% річних, а також витрат на правову допомогу, виходячи з його частки у спадковому майні, яке йому дісталося від померлого боржника ОСОБА_6

Отже, колегія суддів вважає, що під час розгляду цієї цивільної справи, суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини, що мають значення для справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню через сплив строків позовної давності, а позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4 повинні бути задоволені задоволенні відповідно до його частки в прийнятій ним спадщині, у звязку з чим, суд апеляційної інстанції вважає доводи позивача необґрунтованими, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді