ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1116/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2416/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Пилипчук Л.І. Чумак О.В

При секретарі: Зеленській О.І.

З участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного судового порядку у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 липня 2019 року та додаткове рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року ухваленого суддею Бондарь В.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, який неодноразово уточнювала в ході судового розгляду справи, вказувала, що з 21.07.1994 року по 27.01.2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем у справі.

Під час шлюбу вони збудували житловий будинок з господарськими побудовами в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0, 25 га. Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 21 квітня 2016 року у справі № 538/638/16-ц за ОСОБА_1 визнано право власності на цей житловий будинок.

Рішенням шостої сесії сьомого скликання Вирішальненської сільської ради від 1 березня 2016 року ОСОБА_1 вказану земельну ділянку приватизував на своє ім`я.

Також під час шлюбу в 2006 році вони придбали автомобіль ЗАЗ DAEWOO T13110 державний номерний знак НОМЕР_1 за 85000 грн., та в 2012 році придбали автомобіль КІА RIO державний номер НОМЕР_2 , за 121 600 грн. та трактор ЮМЗ.

Автомобіль КІА RIO та трактор ЮМЗ відповідач без її згоди перереєстрував у 2013 році на ім`я своєї матері ОСОБА_3 .

Враховуючи вимоги ст. 71 СК України прохала визнати зазначені вище об`єкти спільним сумісним майном.

Визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами та на Ѕ земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Скасувати реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок реєстраційний номер 26.

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості автомобіля ЗАЗ DAEWOO T13110 42500 грн, автомобіля КІА RIO 60800 грн. та трактора ЮМЗ 30 000грн, а всього 133300 грн. грошової компенсації.

( а.с.2-3, 124-128,166-170 т.1)

Рішенням Лохвицького районного суду від 17 липня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:1263 , загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-1 загальною площею 95,0 м, житловою площею 47,1 м, погріб - Г, сарай - Б, сарай - В, убиральня - Д, №1 - яма вигрібна, №2 - огорожа, №№3,4- ворота, розташованого по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1263, загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 .

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - А-1 загальною площею 95,0 м, житловою площею 47,1 м, погріб - Г, сарай - Б, сарай - В, убиральня - Д, №1 - яма вигрібна, №2 - огорожа, №№3,4- ворота, розташованого по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1263, загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1

Залишено вказане майно у спільній частковій власності сторін.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рухоме майно автомобіль марки KIA модель RIO, номер шасі , об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований 24.10.2013 року за ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 60800 (шістдесят тисяч вісімсот) гривень, що становить різницю вартості автомобіля марки KIA модель RIO,

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя відмовлено.

Додатковим рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року визнано спільним сумісним майном рухоме майно - автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна право власності по Ѕ частині автомобіля марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Залишити вказане рухоме майно у спільній частковій власності сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохає скасувати рішення Лохвицького районного суду від 17 липня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 липня 2019 року та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Вказує, що рішення суду ухвалені з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтуються виключно на припущеннях.

Зазначає, що місцевий суд розглядав справу майже три роки, судом не вирішено було питання про відвід судді заявлений 7 травня 2018 року, самостійно збирав докази у справі (витребував дані щодо зареєстрованих на нього автомобілів), безпідставно розділив автомобіль, який не є його власністю не врахував, що інший автомобіль фактично був відчужений в 2012 році за цивільно правовим дорученням, безпідставно судом не взято до уваги його доводи про те, що він є одноосібним власником земельної ділянки, та будівництво будинку здійснив одноосібно.

Вказав, що місцевий суд не врахував вимоги матеріального права, які регулюють захист права власності та відповідну судову практику.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, беручи до уваги межі перегляду справи, перевіривши зазначені апелянтом обставини апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в нормах СК України редакції 2003 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. ( Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).)

Зі змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. З 21 липня 1994 року по 27 січня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету Вирішальненської сільської ради від 10 грудня 1993 року № 12 ОСОБА_1 під будівництво житлового будинку виділено земельну ділянку в с. Вирішальне розміром 0,25 га .( а. с. 117-120)

Згідно довідки виконавчого комітету Вирішальненської сільської ради народних депутатів Лохвицького району Полтавської області від 21 квітня 1994 року № 407 ОСОБА_1 є забудовником.

Під час шлюбу, протягом 1994 - 1999 років сторони побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1 в якому в 1997 році зареєструвались та почали проживати.

Після розірвання шлюбу, рішенням Лохвицького районного суду від 21 квітня 2016 року за відповідачем ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 26.

Рішенням шостої сесії сьомого скликання Вирішальненської сільської ради Лохвицького району від 01 березня 2016 року відповідачу ОСОБА_1 передано в приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 Вирішальне АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:001:1263.

( а .с. 12-16, 79-83)

Також в період шлюбу сторони придбали в жовтні 2006 року у власність автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . (а.с.129,212 ).

Апеляційний суд вважає висновки місцевого суду в частині визнання земельної ділянки, житлового будинку та автомобіля марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єктами права спільної сумісної власності та визначення права власності по Ѕ частині на ці об`єкти вірними та такими, які відповідають вищезазначеним нормам матеріального права.

Разом з тим висновки місцевого суду про визнання автомобіля KIA модель RIO, номер шасі, об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктам права спільної сумісної власності та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 60800 грн за Ѕ частину цього автомобіля є невірними.

Суд вірно встановив, що в період шлюбу 23 червня 2012 року сторони придбали автомобіль KIA модель RIO, номер шасі, об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки «ЗАЗ DAEWOO Т13110», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . ( а .с. 17-24)

В період шлюбу, 24 жовтня 2013 року, автомобіль знято з обліку та право власності на нього перереєстровано на ОСОБА_3 .

( а.с.77 -78)

Цей правочин недійсним не визнавався.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином на час припинення шлюбних відносин, автомобіль вже не був об`єктам права спільної сумісної власності сторін, жодних доказів про те, що цей автомобіль був відчужений без згоди ОСОБА_2 матеріали справи не містять, тому підстави для визнання цього автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації вартості Ѕ цього автомобіля відсутні.

Доводи ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими.

Апелянт зазначає про те, що місцевим судом не було вирішено питання про відвід судді.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно, 23 січня 2018 року ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді з підстав наявності в нього сумнівів в упередженості судді ( а. с. 94).

07 травня 2018 року подана заява про відвід судді з тих мотивів, що між представником відповідача адвокатом Панченком О.І. та суддею склалися неприязні відносини та в справі № 538/467/17 був задоволений відвід судді Бондарь В.А., що підтверджується ухвалою суду від 01 лютого 2018 року. ( а.с. 104-105)

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про відвід судді з підстав, які викликають у нього сумнів в об`єктивності судді.

(а. с. 160).

Ухвалою Лохвицького районного суду від 14 лютого 2019 року в задоволенні заяв про відвід судді було відмовлено. (а.с. 174)

При постановленні питання про відвід судді, враховуючи, що в Лохвицькому районному суді працювало менше трьох суддів, порядок вирішення питання про відвід судді визначений ст. 40 ЦПК України був дотриманий.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення місцевого суду в разі якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави такого відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованим.

Проаналізувавши зміст ухвали Лохвицького районного суду від 14 лютого 2019 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді необхідно зазначити , що в ухвалі не було чітко заначено підстави для відводу згідно заяви відповідача від 07 травня 2018 року неприязні відносини з представником відповідача - адвокатом Панченком О.І.

Однак суддя районного суду детально мотивував відсутність підстав для сумнівів в її об`єктивності при розгляді даної справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави вважати заявлений відповідачем відвід судді в заяві від 07 травня 2018 року обґрунтованим.

Взаємовідносини судді та адвоката врегульовані законодавчими актами, в тому числі і правилами етичної поведінки як судді та адвоката.

Виникнення неприязних відносин між суддею та адвокатом в одній справі, де питання було врегульовано процесуальним способом( задоволено заяву про відвід судді), автоматично не тягне за собою підстав для відводу судді в іншій справі, де приймає участь цей адвокат.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги в частині порушення принципу рівності, диспозитивності та змагальності сторін.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про упередженість судді при розгляді цієї справи.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази місцевий суд зробив правильні висновки про визнання спірних об`єктів, земельної ділянки, житлового будинку з господарськими побудовами та автомобіля ЗАЗ DAEWOO Т13110 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Висновки місцевого суду повністю відповідають зазначеним вище нормам матеріального права.

Та обставина, що відповідач отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку до укладення шлюбу, отримав дозвіл на забудову земельної ділянки визнав за собою право власності після розірвання шлюбу та приватизував земельну ділянку після розірвання шлюбу висновків місцевого суду не спростовує.

Так, самостійний позов про визнання житлового будинку особистою власністю позивачем не заявлявся.

Рішення Лохвицького районного суду від 21 квітня 2016 року про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок ( справа № 538/638/16-ц) не є доказом особистої власності ОСОБА_1 на цей житловий будинок, оскільки у цій справі відповідачем була сільська рада. Позивачка ОСОБА_2 учасником цієї справи не виступала.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені стосовно певної особи рішенням у цивільній справі, яке набрало законної чинності не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі в справі ,в якій такі обставини були встановлені.

Судом було встановлено, що будинок будувався з 1994 по 1999 року в період коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. (Готовність будинку - 100 %)

Презюмується, що цей будинок є спільною власністю подружжя.

Жодних доказів про те що будинок був побудований не за спільні кошти подружжя матеріали справи не містять.

Відповідачем на спростування презумпції спільної власності було зазначено про те, що він до одруження був працевлаштований, також його мати мала грошові заощадження, які і були використані на будівництво будинку. ( а. с. 35-45) .

Однак ці докази не є належним спростуванням презумпцію спільності будівництва будинку в період шлюбу та не є доказом будівництва будинку не за спільні кошти подружжя.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи за клопотанням ОСОБА_2 долучено копії судових рішень в цивільній справі за № 538/ 1166/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю житловим будинком по АДРЕСА_1 , де судовим рішенням було встановлено юридичний факт, що спірне домогосподарство є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 .

Не спростовують доводи апеляційної скарги і висновки місцевого суду щодо спільної власності на автомобіль ЗАЗ DAEWOO Т13110.

Так, відповідач стверджує що вказаний автомобіль фактично було продано за цивільно правовим дорученням.

З матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення судового рішення гідно з даними реєстрації транспортного засобу вказаний автомобіль є власністю ОСОБА_1 придбаний в період шлюбу.

Тому висновки місцевого суду про правовий режим цього автомобіля - спільна сумісна власність є правильним.

Сутність та правова природа загально цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Саме такий правовий висновок висловлено в Постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Надані до суду апеляційної інстанції письмові пояснення ОСОБА_5 про те, що він в 2012 році купив цей автомобіль є неналежним доказом.

У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення місцевого суду повністю або частково та ухвалює у відповідній частині нове рішення в разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи, що висновки місцевого суд в частині визнання про визнання автомобіля KIA модель RIO, номер шасі, об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктам права спільної сумісної власності та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 60800 грн за Ѕ частину цього автомобіля є невірними, рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині підстав для зміни чи скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись п2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 липня 2019 року в частині визнання автомобіля KIA модель RIO, об`єм двигуна 1396, колір бежевий, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 60800 грн за Ѕ частину цього автомобіля скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 липня 2019 року та додаткове рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2019 року.

Головуючий суддя: П.С. Абрамов

Судді: Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак