Провадження № 22-ц/801/436/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 127/23853/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, про відшкодування шкоди,

Рішення ухвалила суддя Венгрин О.О.

Рішення ухвалено о 18.25 год. у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 12 листопада 2018 року,

Встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці про стягнення шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року № 37/2-07к, на підставі постанови Верховної Ради України від 19 квітня 2016 року № 1120-VIII «Про звільнення суддів», його виведено зі складу суддів Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку із поданням заяви про відставку.

З 15 червня 2016 року він, як суддя у відставці, отримує в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці щомісячне довічне грошове утримання.

На підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України з червня 2016 року до лютого 2018 року з нього щомісячно утримувались податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. За вказаний період всього було утримано 46 560,50 грн., в тому числі: податок - 42 961,95 грн., військовий збір - 3 598,55 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Таким чином через дію неконституційної норми закону він недоотримав належні йому виплати в сумі 46 560,50 грн., які були незаконно утримані з його щомісячного довічного грошового утримання за період з червня 2016 року по лютий 2018 року, чим йому завдано збитки.

В зв'язку з цим просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 46 560,50 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 46 560,50 грн. у відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В апеляційній скарзі відповідач Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним в зв'язку з тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи і неправильно застосовані норми процесуального й матеріального права.

Позивач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Третя особа Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці відзиву на апеляційну скаргу не подала. Натомість третьою особою подано до апеляційного суду пояснення, в якому управління просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає за таких підстав.

Судом встановлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниці позивачу ОСОБА_4 з 15 червня 2016 року призначено довічне грошове утримання судді у відставці.

Із протоколу розрахунку податку на доходи фізичних осіб та військового збору від 20 серпня 2018 року О/Р 98 вбачається, що за період з червня 2016 року по березень 2018 року з довічного грошового утримання ОСОБА_4 утримано 42 961,95 грн. податку та 3 598,55 грн. військового збору, що разом складає - 46 560,50 грн.

Підставою для утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з щомісячного грошового утримання позивача був абзац перший підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивач звернувся з позовом про стягнення на його користь коштів в сумі 46 560,50 грн., які були незаконно утримані з його щомісячного довічного грошового утримання за період з червня 2016 року по лютий 2018 року на підставі закону, який в подальшому визнано неконституційним, чим йому причинено збитки на вказану суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

На сьогодні в Україні відсутній матеріальний закон, який би регулював порядок відшкодування шкоди на підставі ч. 3 ст. 152 Конституції України.

Незважаючи на те, що закон, який визначає порядок відшкодування державою шкоди, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відсутній, це не може бути підставою для відмови в позові про відшкодування такої шкоди, а слугує приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, враховуючи те, що частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії.

Звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 2 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суд безпосередньо застосовує Конституцію, зокрема, у разі, коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України, суперечить Конституції України.

Враховуючи те, що право на відшкодування майнової шкоди, спричиненої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, передбачено безпосередньо Конституцією України, тому, незважаючи на те, що норми статті 1175 ЦК України дійсно не є тією нормою, яку слід застосовувати при розгляді даного спору, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є правильним, а доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову через відсутність закону, який регулює таке відшкодування, є безпідставними.

Заявлену в цій справі вимогу позивачем ОСОБА_4 суд першої інстанції правильно розглядав як упущену вигоду (пункт 2 частини 2 статті 22 ЦК України), з огляду на те, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування тих сум, які підлягали виплаті, однак не були йому виплачені протягом певного періоду часу: з вересня 2017 року по березень 2018 року на підставі закону, який в подальшому визнано неконституційним. Тому доводи апеляційної скарги про те, що після визнання неконституційними положень Податкового Кодексу України, на підставі яких здійснювались відрахування з довічного грошового утримання позивача, такі відрахування були припинені, ніяким чином не стосуються питання відшкодування збитків, спричинених неконституційним законом за час його дії.

Крім цього слід зазначити, що кожна особа має право на мирне володіння своїм майном і це право закріплене в статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський Суд доволі широко трактує це право, включаючи до сфери його захисту не лише порушення права на майно в цивілістичному його розумінні, а й права на пенсію, права займатися тією чи іншою професією, правомірне очікування застосування визначених умов до індивідуальної ситуації, що вимагає вирішення, тощо.

У рішенні за однією з перших так званих «пенсійних справ», у рамках яких Європейський Суд розглядав питання призначення, виплати, визначення розмірів пенсій, була справа «Мюллер проти Австрії», в якій Суд визначив, що стаття 1 Протоколу не передбачає соціального права на призначення пенсії; визначення пенсії також належить до дискреційної компетенції держави і не підпадає під дію цієї статті. Але якщо особі призначена державою певна пенсія і ця особа її отримує, то в цьому випадку виникає проблема за ст. 1 Протоколу в сенсі «майна».

Отже, кваліфікація ЄС виплати пенсії як право власності особи та відповідно невиплата пенсії як порушення цього права робить очевидним те, що захист цього права розглядається як захист суб'єктивного цивільного права.

Як зазначено вище, в справі яка розглядається, позивачеві призначено довічне грошове утримання і визначено його розмір, однак виплата була проведена не в повному обсязі через відрахування сум податку і військового збору на підставі положень закону, визнаного в подальшому неконституційним, тобто було порушено право позивача на мирне володіння своїм майном.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що відрахована з довічного грошового утримання позивача сума в розмірі 46 560,50 грн. є збитками в розумінні статті 22 ЦК України та підлягає стягненню з Державного бюджету України, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про неможливість виконання судового рішення в разі задоволення позову не заслуговують на увагу, так як не стосуються суті спору.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,

Постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:І.В. Міхасішин
В.В. Сопрун