Провадження № 2-з/331/5/2019
Справа № 331/840/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 рокум. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого-судді Скользнєвої Н.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1) про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред"явлення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (РНОКПП НОМЕР_1).

Заявник вказує, що забезпечення майбутнього позову, запропонованим ним шляхом обумовлено необхідністю забезпечення цілей виконання майбутнього рішення, ухваленого судом по справі за його позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 12 липня 2007 року Шостою державною нотаріальною конторою, а також забезпеченням реальною можливістю захистити його порушені права. Додатково зазначає, що незабезпечення позову призведе до того, що об'єкт нерухомого майна, який є предметом позову, може бути перереєстрований та надалі проданий з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч. 3 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до положень ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту та майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або і інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням відповідних заходів.

Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 12 липня 2007 року Шостою державною нотаріальною конторою, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог заявником зазначено, що у 2000 році за договором купівлі-продажу, посвідченого 06 квітня 2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., він набув у власність квартиру АДРЕСА_1. З часу набуття права власності і по теперішній час мешкає у зазначеній квартирі, зареєстрований у ній, сплачує комунальні послуги, тощо, тобто на протязі 19 років здійснює всі повноваження власника квартири.

04 лютого 2018 року у вхідних дверях його квартири була залишена записка зі змістом «Перезвони мне. ОСОБА_2. тел. НОМЕР_2». Як з'ясувалося далі, спочатку ОСОБА_2 зателефонував у домофон сусідам (двері навпроти) заявника та просив його телефон, але вони відмовилися його надавати невідомій людині. Тоді, ОСОБА_2 піднявся на поверх, подзвонив у дзвоник сусідам заявника, з якими у них спільний коридор, які дозволили ОСОБА_2 залишити записку у дверях квартири.

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3, з якою заявник зустрічався та періодично проживав у цивільному (незареєстрованому) шлюбі з січня 2005 року по січень 2008 року.

Він зателефонував ОСОБА_2, який повідомив, що у 2007 році його мати ОСОБА_3 переоформила на нього квартиру АДРЕСА_1 та йому терміново потрібні грошові кошти у розмірі 7 000 доларів, які він повинен надати йому, щоб повернути собі у власність.

Спочатку він не повірив йому, адже з 2007 року минуло 12 років, він постійно мешкає у квартирі, сплачує за комунальні послуги, та ніколи не мав підстав вважати, що перестав бути її власником. Але його занепокоїв дзвінок ОСОБА_2 та він згадав, що у 2007 році на прохання ОСОБА_3,з якою він тоді проживав у цивільному шлюбі, він видавав довіреність на представництво його інтересів, оскільки після смерті батьків у 2006 році він опікувався їх нерухомим майном та іноді подовгу не бував вдома, а вони збиралися робити вдома ремонт із переплануванням, яке на той час потребувало реєстрації у БТІ. Зазначену довіреність він відкликав невдовзі після того, як розірвав свої стосунки з ОСОБА_3, за її ініціативою.

Крім того, у 2008 році він зробив заповіт на належну йому квартиру АДРЕСА_1 на свого племінника ОСОБА_5.

Про зазначені обставини він розповів своїй рідній сестрі, яка зателефонувала ОСОБА_2, він сказав їй те ж саме, що й йому та на підтвердження надіслав на телефон за допомогою месенджера «Вайбер» фотографії, з яких його слова підтвердилися. ОСОБА_2 почав вимагати терміново сплатити гроші, а в іншому випадку погрожував продати квартиру третій особі, у зв'язку з чим, щоб якось зупинити продаж квартири третім особам, він попросив сестру вести з ОСОБА_2 переговори щодо можливого придбання нею у ОСОБА_2 зазначеної квартири.

Наведені по тексту заяви про забезпечення позову до пред'явлення до суду позову підстав та обставини підтверджені відповідними документами, а саме: дублікатом договору купівлі-продажу, посвідченого 06 квітня 2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., предметом якого є квартира АДРЕСА_1; заявою про скасування довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І.; заповітом, складеним ОСОБА_1, який посвідчено 23 червня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І.; Витягом про реєстрацію права власності № НОМЕР_4 від 24.09.2007 року, виданим Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації; скріншотом месенджера «Вайбер» щодо переписки з ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (РНОКПП НОМЕР_1), до набрання рішенням по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 12 липня 2007 року Шостою державною нотаріальною конторою, законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у зв"язку із вжиттям такого заходу.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3), задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, до набрання рішенням по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 12 липня 2007 року Шостою державною нотаріальною конторою, законної сили.

Виконання ухвали доручити Олександрівському відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (місцезнаходження: 69002, м. Запоріжжя, вул.. Залізнична, буд. № 9 «а»).

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали складено 22 лютого 2019 року.

Копію ухвали суду направити учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред'явлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

Дата видачі ухвали - 22 лютого 2019 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

22.02.2019