Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 400/1578/16-ц

провадження № 61-31158св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Петрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області як Орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Гайсюка О. В., Голованя А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Петрівська районна державна адміністрація Кіровоградської області як Орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач не виконує батьківських обов'язків із виховання, розвитку та утримання своїх малолітніх дітей, не проявляє материнської турботи, не піклується про стан їхнього здоров'я, відповідно до розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації від 27 липня 2016 року № 253-р прийнято рішення про визначення місця проживання дітей із батьком, а висновком Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 26 серпня 2016 року підтверджена доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітніх дітей.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зменшення та уточнення позовних вимог, у якій просив визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із батьком ОСОБА_1, без позбавлення при цьому батьківських прав ОСОБА_2 щодо дітей.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями, свариться нецензурною лайкою, схильний до агресії, його постійні погрози щодо неї та дітей змушують її змінювати місце свого проживання. Діти проживають разом із нею, дочка навчається у третьому класі Луганської ЗОШ І-ІІІ ступенів, відповідач не цікавиться дітьми та не надає їм матеріальної допомоги, а тому діти знаходяться на повному її утриманні.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дітей, а також скасувати висновок Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 26 серпня 2016 року про доцільність позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1, без позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до характеристик, наданих Червонокостянтинівською сільською радою Петрівського району Кіровоградської області та СВК «Росія, ОСОБА_1 працює, позитивно характеризується за місцем своєї роботи та проживання, забезпечений житлом, має можливості, бажання та почуття обов'язку забезпечити своїм дітям належне піклування про їх фізичний і духовний розвиток, та навчання. При цьому, відповідно до висновку Петрівської районної державної адміністрації як органу опіки і піклування від 02 грудня 2016 року вирішено, що не доцільно позбавляти сторін батьківських прав, а доцільно відібрати малолітніх дітей у матері ОСОБА_2 та передати їх батькові - ОСОБА_1 Крім того, відповідно до характеристики Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області, де тривалий час проживала ОСОБА_2 вона зарекомендувала себе з негативної сторони, не виконує своїх материнських обов'язків, істерична поведінка матері загрожує життю дітей, скарги від чоловіка на її поведінку неодноразово надходили до сільської ради.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання їх матері ОСОБА_2 по АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 вересня 2016 року до 02 серпня 2026 року, тобто до повноліття дочки ОСОБА_4 У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, разом із тим, згідно з довідкою Комунального закладу «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 перебував на обліку з 2013 року, діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, знятий з обліку в листопаді 2016 року районним наркологом у зв'язку з ремісією. Крім того, не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом із матір'ю, з огляду на те, що відповідно до акта обстеження умов проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, умови проживання задовільні, в наявності необхідні меблі, продукти харчування, є місце для сну та відпочинку, одяг відповідно до віку та сезону, окремого місця для навчання немає, відповідно до характеристики виданої Луганською сільською радою Петрівського району від 21 листопада 2016 року за час проживання на території сільської ради ОСОБА_2 не порушувала громадського порядку, скарги від жителів села на неї не надходили, компрометуючими відомостями сільська рада не володіє, до кримінальної чи адміністративної відповідальності ОСОБА_2 не притягалась, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

З огляду на те, що місце проживання дітей визначено з матір'ю, то суд апеляційної інстанції на підставі цього дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд вийшов за межі заявлених у зустрічному позові позовних вимог, оскільки у зустрічному позові ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітніх дітей, проте апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_2, визначив місце проживання дітей з матір'ю, проте позивач за зустрічним позовом таких вимог не пред'являла. Апеляційним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не застосовано положення статті 19 СК України та прийнято рішення без відповідного висновку органу опіки та піклування. Апеляційний суд формально підійшов до вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дітей, не враховано фактичне місце проживання дітей з батьком, який повністю несе витрати на утримання дітей, крім того, в апеляційній скарзі відсутня вимога щодо стягнення аліментів. Апеляційним судом не враховано відсутність у ОСОБА_2 самостійних доходів, постійного місця роботи та проживання, не надано оцінку іншим доказам, які були досліджені судом першої інстанції. При ухваленні оскаржуваного рішення апеляційним судом не враховані інтереси дітей, а також рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дітей.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція та висновки Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розпорядженням голови Петрівської районної державної адміністрації від 27 липня 2016 року за № 253-р визначено місце проживання дітей разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Усупереч вказаному розпорядженню ОСОБА_2 забрала дітей і деякий час проживала в домоволодінні ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 14 вересня 2016 року.

Після звернення ОСОБА_1 до Петрівської районної державної адміністрації йому було повернуто на виховання малолітнього сина ОСОБА_5, а дочку ОСОБА_2 зобов'язалася повернути до 30 вересня 2016 року, проте не повернула, а тому дочка проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 10 листопада 2016 року.

ОСОБА_4 навчається у третьому класі Луганської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Згідно з характеристикою дівчинка відвідує навчальний заклад, домашні завдання виконує не систематично. Батько іноді цікавиться навчанням учениці, допомагає дитині фінансово та одягом. Мама не приймає в житті класу доньки ніякої участі, пізно ввечері бачили на дискотеці і в барі маму з донькою. Заступником директора з виховної роботи, практичним психологом та головою опікунської ради обстежено і складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_1 та зроблено висновок: стосунки між батьком і матір'ю напружені, менший трирічний син проживає з батьком і має комфортні умови для проживання. Малолітня ОСОБА_4 часто голодує, тому що не має коштів для прожиття. Немає зручних умов для доброго навчання.

Під час проживання ОСОБА_4 з батьком, вона навчалася в Червонокостянтинівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. Згідно з характеристикою, виданою школою на ОСОБА_1, вона має достатній рівень засвоєння навчального матеріалу. Забезпечена всім необхідним шкільним приладдям. Приймає активну участь у загальній та класній роботі, активна учасниця міжнародних, всеукраїнських конкурсів на платній основі. Навчанням та вихованням доньки, а також вирішенням її шкільних проблем займається батько ОСОБА_1 Він допомагає у підготовці домашніх завдань, участі ОСОБА_1 у різних шкільних та класних виховних заходах, активний учасник шкільного батьківського всеобучу. Мама, ОСОБА_2, вихованням доньки майже не займається, не цікавиться її шкільними справами.

Відповідно до характеристики Червонокостянтинівської сільської ради, де тривалий час проживала ОСОБА_2, остання зарекомендувала себе з негативної сторони, не виконує свої материнські обов'язки, істерична поведінка матері загрожує життю дітей, скарги від чоловіка на її поведінку неодноразово надходили до сільської ради.

Згідно з висновком Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, як органу опіки та піклування, від 02 грудня 2016 року № 01-44/219/3, визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та доцільним відібрати цих дітей у матері ОСОБА_2 та передати їх батьку ОСОБА_1

Відповідно до довідки Комунального закладу «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» від 01 березня 2017 року № 185/1.2-2 ОСОБА_1 перебував на обліку з 2013 року, діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. Знятий з обліку в листопаді 2016 року районним наркологом у зв'язку з ремісією.

За місцем проживання та роботи ОСОБА_1 характеризується позитивно.

Нормативно-правове обґрунтування

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 із тих підстав, що визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_1 насамперед відповідатиме інтересам дітей, при цьому зазначене рішення не позбавляє матір брати участь у вихованні дітей, підтримувати з ними регулярні стосунки, піклуватися про стан їх здоров'я, фізичний та моральний стан, оскільки відносини, які склалися між батьками не повинні негативно позначатися на психологічному чи фізичному стані їхніх дітей. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог щодо необхідності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, із позовними вимогами про визначення місця проживання неповнолітніх дітей із нею остання до суду не зверталася.

Апеляційним судом при постановленні оскаржуваного рішення, порушені норми процесуального права, оскільки скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та часткове задоволення позову ОСОБА_2 суд вийшов за межі позовних вимог, заявлених у зустрічному позові, оскільки в зустрічному позові ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітніх дітей та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дітей, а також скасувати висновок Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 26 серпня 2016 року про доцільність позбавлення її батьківських прав, таких вимог як визначення місце проживання дітей разом із матір'ю, ОСОБА_2 у пред'явленому нею зустрічному позові не заявляла, заяв про уточнення та зміну позовних вимог до суду першої інстанції не подавала.

Апеляційним судом порушено основоположні принципи цивільного процесу: змагальність та диспозитивність. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов'язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обов'язковість застосування у спірних правовідносинах статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, з огляду на те, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В цьому випадку підлягає застосуванню Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, якою передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред'явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 травня 2017 року скасувати, рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі 1 322,88 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик