Номер провадження: 22-ц/813/603/19
Номер справи місцевого суду: 521/3987/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Калараш А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що в період фактичних шлюбних відносин з відповідачем у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказує на те, що останні два роки відповідач проживає окремо від неї та дитини. Дитина знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Протягом зазначеного часу відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні дитини, життям дитини не цікавиться. Всіляко ухиляється від виконання свого обов'язку по утриманню та матеріальному забезпеченню дитини, дитиною не піклується. Крім того, зазначала, що відповідач вимагає від неї грошові кошти, постійно породжує сварки, ображає її та дитину. Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року відкрито провадження у справі.

Після встановлення місця реєстрації відповідача, Малиновський районний суд м.Одеси передав дану справу на розгляд Київському районному суду м.Одеси, оскільки ОСОБА_2 зареєстрований в Київському районі м.Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року дану справу прийнято до свого провадження.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання призначене на 26.02.2019 року на 15-00 г. відкладено у зв'язку з неявкою сторін та наявністю відповідного клопотання представника позивача ОСОБА_3 адвоката Протченка Г.В. про його зайнятість в судовому засіданні по іншій справі.

В судове засідання призначене на 23.04.2019 року представник відповідача адвокат Лобова Л.М. будучи належним чином повідомленою за адресою зазначеною в апеляційній скарзі про дату і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, про причини не явки суду не повідомила, а також не повідомила апеляційному суду про припинення нею, як адвокатом, представництва інтересів відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 самоусунувся від виховання та утримання свого сина, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання, не цікавиться його життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток. Також відповідач не спростував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 27 лютого 2013 року було складено відповідний актовий запис за № 1865 та видано Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1;

- батьками малолітнього ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які в зареєстрованому шлюбі не перебували;

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, уроджена м. Одеси, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1. З 13 лютого 2017 року працює в Одеській гімназії №9 Одеської міської ради Одеської області вчителем англійської мови на період відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами основного працівника, що підтверджується довідкою № 59 від 01.03.2017 року виданою адміністрацією учбового закладу;

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин України, уродженець м. Одеса, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2. З 1 червня 2017 року працює в ВРНП ПАТ «Укрнафта» по Одеській області, оператором заправних станцій 2 розряду в АЗС № 15/018, про що свідчить довідка про доходи № 05/218/200 від 10.08.2017 року, за місцем роботи характеризується позитивно;

- малолітній ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, тобто за адресою відповідача, що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію № 1632 від 01.06.2017 року, виданою КП «ЖКС Вузівський», однак згідно Довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію № 8 від 12.08.2017 року, виданою ОСББ «ВІЛЬЯМСА 48/1/2/3» вбачається, що малолітній син сторін проживає без реєстрації разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_1;

- згідно з висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1275/01-11 від 05.09.2017 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр.. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, у відношенні малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2», в якому орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав;

- відповідно до інформації Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №6» від 03.03.2017 року №01-03/104 з'ясовано, що з часу народження дитини при проведенні профілактичних оглядів в поліклініці та відвідуванні вдома з дитиною завжди була мати - гр. ОСОБА_3. Батька дитини лікар та медична сестра не бачили;

- адміністрація ОНВК №263 повідомила, що малолітній є вихованцем означеного закладу з 30.08.2016р. За цей час батько приходив до дитини один раз - у лютому 2017 року, дав дитині подарунок. Зустріч тривала 5-7 хвилин. Станом здоров'я, потребами у вихованні та успіхами сина не цікавився, батьківські збори не відвідував, участі у визначенні потреб дитини у закладах не брав. За період відвідування хлопчиком дошкільного закладу до адміністрації закладу письмових або усних звернень з боку батька не надходило;

- згідно характеристики, наданої т.в.о. начальника СП Київського ВП в. м. Одеса ГУПН в Одеській області вбачається, що за період проживання за адресою: АДРЕСА_2, гр. ОСОБА_2 в громадському житті будинку участі не приймав, з сусідами не спілкується. Неодноразово дружина гр.. ОСОБА_2 зверталася до поліції з проханням провести профілактичну бесіду з її чоловіком, щодо належного відношення та виховання їх спільного малолітнього сина - ОСОБА_4. Раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався. Також згідно бази А1ПС «Армор» стало відомо, що гр.. ОСОБА_2, був помічений органами поліції за незаконним обігом наркотичних засобів;

- на адвокатський запит, який 13.03.2017 року надійшов до Малиновського ВП в м. Одесі ТУ НП в Одеській області, керівництвом відділу повідомлено про те, що перевіркою Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що слідчими СВ Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області в період з листопада 2012 року по теперішній час, гр.. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 до кримінальної відповідальності не притягувався. Разом з тим перевіркою ІПС «Армор» встановлено, що ОСОБА_2 22.07.2013 року притягувався співробітниками Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 44 КпАП України, тобто за незаконні виробництво, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту в невеликих розмірах;

- рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2017 року у справі № 520/2428/17 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі ј частини доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2017 року до повноліття дитини;

- в березні 2017 року звернувся з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та його вихованні. Однак, рішення у даній справі до теперішнього часу не ухвалено, та відповідно до листа Служби у справах дітей Одеської міської ради № 05/8315 станом на 14.11.2017 року ОСОБА_2 не звертався до Служби щодо вищезазначеного питання, що, на думку суду, свідчить про його не зацікавленість у розгляді вищезазначеної справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться ними, не виявляє бажання піклуватись про дітей, не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З встановлених судом обставин справи і досліджених доказів вбачається наявність між сторонами напружених і конфліктних стосунків, внаслідок яких відповідач проживає окремо від позивача і малолітньої дитини.

При цьому, згідно з довідкою з місця проживання, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на час розгляду справи в районному суді, залишався зареєстрованим за місцем проживання батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 94).

Відповідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від

19.05.2017року наркологічних протипоказань до виконання роботи оператора на АЗС не виявлено. Сертифікат дійсний до 19.05.2019 року (а. с. 95).

Відповідно до сертифікату про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів від 19.05.2017 року психіатричних протипоказань до виконання діяльності оператора на АЗС не виявлено. Сертифікат дійсний до 19.05.2019 року (а. с. 95).

Зазначаючи серед встановлених обставин про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 44 КУпАП за незаконні виробництво, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту в невеликих розмірах, суд першої інстанції разом з тим не вказав про наявність в матеріалах справи відповідних діючих сертифікатів про відсутність у відповідача наркологічних та психіатричних протипоказань до виконання обов'язків за місцем його роботи оператора АЗС.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що причиною розладу в сімейному житті з позивачкою була її зрада по відношенню до нього, як до чоловіка. Певний період часу після розриву відносин з позивачкою він дійсно не був офіційно працевлаштований, але завжди матеріально забезпечував сина та саму позивачку, яка до лютого 2017 року не працювала. З червня 2017 року він офіційно працює в ТОВ «Укрнафта» і отримує зарплатню і неодноразово пропонував позивачці відкрити особистий рахунок для сина щоб безперешкодно перераховувати гроші, однак позивач згоди не надала. При цьому, позивач всіляко перешкоджає спілкуванню відповідача з сином, внаслідок чого він вимушений був з цього приводу звернутися до суду. Відповідач не згодний з висновком органу опіки та піклування, який не повідомив його про дату і час проведення засідання, не надав оцінку що він працює, має на праві власності житло, де зареєстрована дитина, позитивне характеризується за місцем мешкання та роботи і хоче піклуватися про свою дитину. Також відповідач вказав, що орган опіки та піклування не заслухав думку самої дитини, не дослідив висновку психолога щодо стану дитини і відношення дитини до нього, як батька.

Вирішуючи справу, суд обмежився наявністю висновку Органу опіки та піклування від 05.09.2017 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав, що ґрунтувалися на інформації з медичного закладу, в якому на обліку перебуває дитина, інформації з виховного закладу, який відвідує дитина та поясненнях осіб, заявлених позивачкою на підтвердження невиконання відповідачем батьківських обов'язків щодо дитини. Також у висновку зазначено про інформацію з Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області про притягнення відповідача до адмінстративної відповідальності за ст. 44 КУпАП та перебування відповідача на обліку, як причетного до незаконного обігу наркотиків, а також про те, що відповідач не приймає участі в утриманні дитини.

При цьому з висновку не вбачається, що орган опіки та піклування витребував інформацію про перебування відповідача на наркологічному обліку та інформацію з відділу державної виконавчої служби про наявність заборгованості по аліментам.

Також з висновку не вбачається причини з яких не була заслухана думка самої дитини та її ставлення до батька та не наведено висновок психолога щодо психологічного стану дитини та її вразливість чи байдужість на можливий розрив відносин з батьком.

У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ураховуючи викладене, у суду першої інстанції не було підстав вважати висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав достатньо обгрутованим.

Разом з тим, з встановлених судом обставин справи не вбачається свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, в той час, як очевидна наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і інтереса до дитини не втратив, внаслідок чого висновок районного суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є помилковим.

Судова колегія звертає увагу, що позбавлення батьківських прав відповідача, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Також судова колегія звертає увагу, що виходячи з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах, апеляційний суд всіляко сприяв позивачці та її представнику в можливості заслухати в суді апеляційної інстанції, у відповідності до 171 СК України, в присутності психолога, думку самої дитини щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Проте позивач не надала згоду заслухати в присутності психолога в суді дитину, посилаючись на вік дитини (6 років) та її психологічний стан.

При цьому, будь-яких належних доказів про наявність заслуговуючих на увагу перешкод у заслуховуванні думки дитини в суді (стан розвитку дитини, хвороба, нестабільний психологічний стан тощо) позивач не надала.

Тобто не заслуховування в судовому засіданні думки дитини у зв'язку з заявленими вимогами про позбавлення батьківських прав відбулося з причин незалежних від суду апеляційної інстанції.

Тому висновок суду апеляційної інстанції заснований лише на встановлених у справі обставинах та матеріалах справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 25.04.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

А.А. Калараш