ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/476/19 Справа № 201/5683/18 Головуючий у першій інстанції: Ткаченко Н.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27.04.2006 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір №ML-302/96/2006, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 98650,00 дол. США з цільовим використанням кредиту - купівля нерухомого майна, зі строком повернення 27.04.2021 року та сплатою відсотків за користування кредитом у вигляді плаваючої процентної ставки - фіксований відсоток 10,5%+FIDR . У забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати перед банком у повному обсязі солідарно із позичальником за своєчасне виконання останнім своїх кредитних зобов`язань. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору банком, всупереч ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», йому не була надана інформація про сукупну вартість кредиту (інформація про проценту ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань, детальний розпис загальної вартості кредиту), що позбавило його як споживача свідомо здійснити вибір при укладенні кредитного договору та реально оцінити свої можливості у випадку неналежного виконання договору. Таким чином, права позивача, як споживача, на надання інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед його укладенням були порушені, та лише у жовтні 2016 року, після отримання позовної заяви банка про стягнення заборгованості по кредитному договору, позивачу стало відомо, що умови кредитного договору містять приховані платежі, оскільки сума боргу була значно вищою порівняно з сумою вже сплачених платежів за кредитом. Також позивач зазначає, що не мав і не має спеціальних знань для укладення та належного розуміння умов кредитного договору, які йому пропонувалися, а отже при укладенні договору не міг знати, що його права порушені та до яких негативних наслідків це може призвести. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним кредитний договір №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, укладений між ним та ПАТ «ОТП Банк» (а.с. 2-5, 24-27).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованими повідомленням про вручення судових повісток третій особі та ПАТ «ОТП Банк», які долучені до матеріалів справи, а також письмовою розпискою представника апелянта Жура Н.В . від 29.01.2019 року (а.с. 111).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 27 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники ЗАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено споживчий кредитний договір №ML-302/96/2006, за умовами якого позичальнику на придбання нерухомості надано кредит в розмірі 98650,00 дол. США на строк до 27.04.2021 року зі сплатою за користування кредитом фіксованої процентної ставки в розмірі 10,50% річних (а.с. 28, 29-32).

Згідно п. 4 зазначеного вище договору, зокрема, детальний порядок повернення кредиту та сплати процентів визначений в частині №2 цього договору; повернення кредиту та сплата відсотків відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, а саме, щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту (а.с. 28).

У пункті 6 зазначеного вище кредитного договору погоджено, що інші істотні умови цього договору викладені в Частині №2, яка є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 28 зворот).

За змістом пункту 1.11.1 Частини №2 зазначеного вище договору, усі платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та умовах, встановлених цим договором (а.с. 29-32).

Відповідно до пункту 1.11.1.1 кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, інші платежі згідно з умовами цього договору розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати.

Також, відповідно до застереження у пункті 1.11.2 Частини №2 кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.

27 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники: ЗАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати за виконання позичальником кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с. 12-13).

Судом першої інстанції також встановлено, що між ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 були укладені наступні додаткові договори до кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року:

-додатковий договір №1 від 26.01.2009 року, яким було викладено Графік платежів в новій редакції та визначено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розміри, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку платежів та шляхом внесення в касу Банку або безготівкове перерахуванням на Поточний рахунок (а.с. 64-65);

-додатковий договір №2 від 27.05.2009 року, яким було погоджено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27.05.2009 року до 27.10.2009 року в розмірі 7,0% річних, а з 27.10.2009 року до 10,5% річних (а.с. 66-68);

-додатковий договір №3 від 28.12.2009 року, яким, зокрема, визначено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 28.12.2009 року до 29.03.2010 року в розмірі 6,5% річних, а з 29.03.2010 року до 10,8% річних (п.2.1.1 Додаткового договір №3) (а.с. 69-73);

-додатковий договір №4 від 23.06.2014 року, яким, зокрема, погоджено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27.06.2014 року до 26.11.2014 року в розмірі 7,09% річних, а з 27.11.2014 року до 11,09% річних (а.с. 74-78).

Також встановлено, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року у цивільній справі 201/12709/16 (провадження №22-ц/774/805/18) за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML -302/96/2006 від 27.04.2006 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2017 року скасовано; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» солідарно на погашення заборгованості за кредитним договором №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, станом на 14.07.2016 року, в розмірі 32542,94 дол. США (екв. 866872,33 грн.) заборгованості за кредитом та судові витрати по 13653,23 грн., з кожного; постанова набрала законної сили (а.с. 79-82).

Зі змісту вказаної вище постанови від 03.05.2018 року вбачається, що в задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , зокрема, про стягнення заборгованості за відсотками в сумі 11857,33 грн., відмовлено (а.с. 79-82).

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, укладений між сторонами для купівлі нерухомого майна, є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідачем представлено копію анкети-заяви ОСОБА_1 на отримання кредиту від 13.04.2006 року, в якій зазначено, зокрема, що позивач підтверджує надання йому банком в письмовій формі та в повному об`ємі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року, згідно пункту 17 даної заяви (а.с. 51-53).

Таким чином, доводи апелянта про те, що він не отримував необхідної інформації перед укладенням кредитного договору спростовується матеріалами справи, зокрема розпискою позивача в анкеті-заяві від 13.04.2006 року. При цьому, з моменту отримання позивачем письмової інформації про умови кредитування, до дня укладення кредитного договору минуло 13 днів, що давало змогу, за необхідності, звернутися за консультацією до фахівців з права та/або економіста (бухгалтера) для додаткових роз`яснень.

Посилання позивача на порушення при укладенні кредитного договору вимог пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, яким передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо), - не може бути прийнято до уваги, адже зазначені Правила, які набрали чинності 05.06.2007 року (втратили чинність 10.06.2017 року), не були чинними на час укладення оспорюваного кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року.

Також, за змістом ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на час укладення кредитного договору, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч. 6 вказаної вище статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз`яснено, зокрема, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем на підтвердження доводів щодо застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, введення споживача в оману, не надано належних та допустимих доказів, клопотань про їх витребування судом не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У даній справі встановлено, що стверджується письмовими матеріалами, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, уклавши також низку додаткових угод №1 від 26.01.2009 року, №2 від 27.05.2009 року, №3 від 28.12.2009 року, №4 від 23.06.2014 року; кредитний договір підписаний особисто позивачем, що останнім не оспорюється. Крім того, позивачем не оспорюється і факт отримання у 2006 році кредитних коштів, у відповідності до умов укладеного договору, а також не оспорюється факт користування кредитними коштами до цього часу, понад десять років.

Згідно змісту позовної заяви, вимог про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору або вимог про внесення змін до певних пунктів кредитного договору позивачем не заявлено.

Однак, приймаючи до уваги достовірне встановлення фактів отримання позивачем кредитних коштів у повному обсязі, користування кредитними коштами до цього часу, періодичне виконання позивачем умов кредитного договору, - суд приходить до висновку, що визнання кредитного договору недійсним, у даному випадку, є надмірним, призведе до порушення прав та законних інтересів кредитора, який належним чином, добросовісно виконав умови кредитного договору в частині надання позивачу кредитних коштів. Крім того, недійсність окремої умови договору не тягне за собою недійсність усієї угоди.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, зокрема, що позивачу перед укладенням кредитного договору було надано всю необхідну інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; враховуючи, що позовні вимоги про визнання недійсними певних умов кредитного договору або внесення змін до відповідних пунктів договору позивачем не заявлені, - колегія дійшла висновку про необхідність відмови у задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору у цілому.

За змістом ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції не приймається до уваги поданий до апеляційного суду висновок №02 від 25.01.2019 року експертного економічного дослідження на запит В.П. Скульбіда, адже апелянтом не обґрунтовано неможливість його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (а.с. 104-107).

Зі змісту вказаного вище висновку №02 від 25.01.2019 року вбачається, що він складений на запит В.П. Скульбіда від 15 січня 2019 року. Отже, апелянтом не обґрунтовано обставин, які не залежали від нього, що перешкоджали зверненню до судового експерта Перепелюк С.М. (або будь-якої іншої експертної установи, експерта) із відповідним запитом в процесі підготовки даного позову для подачі до суду, або до ухвалення місцевим судом рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді