2/465/2266/19
У Х В А Л А
про самовідвід
"07" травня 2019 р. м. Львів
Суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В. Я., розглянувши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які поступили до Франківського районного суду м. Львова з Львівського апеляційного суду 17 квітня 2019 року,-
Позивач звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості.
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків допущених при її подачі.
Підстави залишення позовної заяви без руху викладені в ухвалі.
Оскільки, ухвала про залишення позовної заяви без руху , в частині виконання вимог ст. ст.175, 177 ЦПК України, позивачем у повному обсязі не була виконана, матеріали позовної заяви, відповідно до ухвали судді від 16 жовтня 2018 року повернуто позивачу із роз`ясненням права звернення до суду повторно, у випадку якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.
Не погоджуючись із даною ухвалою, представник позивача подав 05 листопада 2018 року апеляційну скаргу, яку мотивував, як на його думку, порушенням суддею першої інстанції вимог та положень, передбачених ч. 1 ст. 89, ч.5 ст. 263 та ст. 379 ЦПК України.
За результатами розгляду апеляційної скарги, ухвала судді першої інстанції скасована, з підстав викладених в постанові апеляційного суду від 18 березня 2019 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Приймаючи дане рішення, суд апеляційної інстанції покликався на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вказавши що в ухвалі повинні бути зазначені конкретні підстави залишення без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат. Подання доказів, можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. При цьому, приймаючи рішення про повернення позовної заяви позивачу з підстав викладених в ухвалі, ЦПК України не визначено обов`язку подання належним чином завірених судом копій, а також що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу.
Одночасно, у своїй постанові колегія суддів апеляційного суду покликалася на положення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в частині права на справедливий суд, а також практику Європейського суду з прав людини, в частині доступу до суду.
Зокрема, апеляційним судом зазначено: «Європейського суду з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загального міжнародного стандарту справедливого судочинства».
Як вбачається з постанови, апеляційний суд дійшов висновку, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.
Приймаючи рішення про скасування ухвали судді першої інстанції, апеляційний суд своє рішення мотивував також покликанням на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм Цивільного процесуального Кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції», вказавши, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику».
За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу про повернення позовної заяви у справі з порушенням вимог закону, у той же час якого саме закону та яких конкретно норм, апеляційний суд не вказав.
Однією із підстав, скасування ухвали судді першої інстанції, колегія суддів зазначає, часткове усунення позивачем недоліків позовної заяви, та обставину, що ЦПК України не визначено обов`язку подання належними чином завірених копій, а також, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачеві. При цьому, апеляційний суд резюмуючи, вказав, що подання доказів можливе на наступних стадіях судового процесу, надав віри доводам апелянта та дійшов висновку, що ухвала постановлена без вимог закону та в супереч обставинам, що мають значення.
Як суддя, якому вказані матеріали позовної заяви передані для продовження розгляду, вважаю, що позовна заява з додатками й надалі не відповідає вимогам процесуального законодавства. Відповідно до частини першої статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Частиною першою статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.
У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).
Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (ч. 3 ст. 9 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, учасники судового процесу які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою, що позивачем не було виконано.
Разом із цим, відповідно до ДСТУ 4163-2003 Національного стандарту України «Державної уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації», такою затвердженні вимоги до оформлювання документів», які скеровуються до державних органів, в тому числі і до суду. Згідно з цим стандартом дозволеним є шрифт основного тексту Times New Roman, розмір 12-14 друкарських пунктів, текст документів, надрукованих на папері формату А4, рекомендовано друкувати через 1,5 міжрядкових інтервали. Безперечною вимогою до усіх документів є їх чіткість та читабельність.На виконання вимог ухвали суду, теж виконано не було, що й надалі робить матеріали справи нечитабельними.
Крім того, моє ставлення до оцінки матеріалів в ході вирішення питань, передбачених ст. 185 ЦПК України, уже висловлені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху та у скасованій ухвалі, а відтак, даний факт є тією обставиною, що викликатиме сумнів у моїй неупередженості при повторному їх вирішенні та відповідно до ст. ст. 36, 37 ЦПК України, виключає участь судді в цивільному провадженні з розгляду вказаного питання.
Перейти до продовження розгляду повернутих матеріалів на їх відповідність вимогам процесуального законодавства, і зокрема вимогам ст. 175 і 177 ЦПК України, як це зазначено в ухвалі апеляційного суду, за відсутністю таких матеріалів, оскільки такі повернуті позивачу та не були предметом дослідження в апеляційному суді, виявляється неможливим.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Частиною першою ст. 36 ЦПК України, встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 39 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
З огляду на викладене, заявляю самовідвід з підстав, передбачених п. 5 ч.1 ст. 36 ЦПК України.
Приймаючи дане рішення щодо задоволення заяви про самовідвід, зважаю також на положення п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді, що схвалені резолюцією № 2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006 року, суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли для нього неможливе винесення неупередженого рішення у справі або коли сторонньому спостерігачеві може видатись, що суддя не здатен винести неупередженого рішення.
У Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина (ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 р.) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п. 1 ст. 6).
Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини (надалі - також «ЄСПЛ») є обов`язковими для виконання Україною. У статті 16 вказаного Закону прямо закріплюється, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ при розгляді справи має забезпечуватися суб`єктивний критерій неупередженості (безсторонності) суду. У сторони мають бути відсутні будь - які побоювання у безсторонності суду. Кожна із сторін вправі сподіватися на об`єктивне рішення у справі.
Європейський суд з прав людини визнає, що підставою відводу судді може бути як реальне існування обставин, які свідчать про упередженість суду, так і суб`єктивне переконання сторони у їх наявності, наслідком чого може бути відвід складу суду від розгляду справи.
У справі "Фей проти Австрії" ЄСПЛ вказав, що об`єктивна неупередженість суду полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні апріорно викликати в учасників цивільного процесу.
При цьому, у справі «Морріс проти Об`єднаного королівства» Європейський суд з прав людини пояснив: Щодо питання безсторонності існує два аспекти цих вимог. По-перше, суд має бути суб`єктивно вільним від особистої упередженості чи необ`єктивності. По-друге, він має також бути безстороннім з об`єктивного погляду, для чого він має надати істотні гарантії, аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви стосовно цього.
У Рішеннях Європейського Суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» та Рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» зазначається, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь - який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Зважаючи на встановлені обставини, і зокрема що матеріали позовної заяви, які подані позивачем є нечитабельними, фізично не можуть бути перевірені мною як суддею, а позивач відмовляється виконати ухвалу про усунення недоліків, беручи до уваги наявність ухвали апеляційного суду та враховуючи вимоги положень національного законодавства і практику Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що з метою уникнення будь - яких сумнівів в учасників цивільного процесу з розгляду матеріалів позовної заяви щодо неупередженості судді при новому розгляді питань, передбачених ст. 185-186 ЦПК України, суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В.Я. підлягає відводу.
У зв`язку з цим, заявляю самовідвід.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2 - 5, 10, 11, 18, 36, 37, 39, 258 - 260 ЦПК України, -
П О С Т А НО В И В :
Задовольнити заяву судді Кузя В. Я. про самовідвід у розгляді матеріалів позовної заяви Акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які поступили до Франківського районного суду м. Львова з із Львівського апеляційного суду 17 квітня 2019 року ( судове провадження № 2/465/2266/19; судова справа № 465/5815/18). Матеріали судового провадження № 2/465/2266/19 передати до канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В. Кузь