КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/15263/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шевченко В.М.

21 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою та просив встановити факт постійного проживання в Україні (на території України) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року заяву задоволено. Встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

В апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити. Посилається на ухвалення рішення суду не у відповідності до вимог чинного законодавства України, без врахування та неповне з`ясування всіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не обґрунтовано та не надано належної оцінки всім доказам, які містяться в матеріалах справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що документи, надані заявником, не підтверджують його факт постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначає, що Державна міграційна служба на сьогодні не володіє актуальною інформацією та законодавством не визначено орган, який зберігає дані про зареєстрованих на 1991 рік осіб.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6026/2019
У судовому засіданні представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - Гузь В.В. підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності заявника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що повно та всебічно дослідив обставини справи і перевірив їх наявними доказами. Встановлення цього факту має юридичне значення, оскільки породжує право на набуття заявником громадянства України.

З такими висновками суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Октемберян Вірменської РСР (а. с. 9).

Згідно із довідкою №1400, виданої 26.10.2016 Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області, ОСОБА_2 був зареєстрований на території Михайлівської сільської ради з 12.04.1990 по 01.07.1997 за адресою: АДРЕСА_1 за паспортом НОМЕР_1 Октемберянським РВВС АССР 26.08.1987 року (а. с. 15).

Із засвідченої 18.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. копії виписки з домової книги с. Михайлівка, виданої Михайлівською сільською радою Скадовського району Херсонської області від 04.01.1990, за реєстровим №2608, вбачається, що ОСОБА_2 з 12.04.1990 був зареєстрований в: АДРЕСА_1 (а. с. 22-23).

Згідно із довідкою про звільнення серії ЛЬВ № 03794: АДРЕСА_1 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 13.02.2001 по 16.09.2010, звідки звільнений із Львівського слідчого ізолятора по відбуттю строку покарання і прямує до місця проживання м. Скадовськ Херсонської області. 21.09.2010 взятий на обліку ВГІРФО Скадовського РВ (а. с. 7-8).

Як вбачається з копії довідки від 28.10.2016 Посольством Республіки Вірменія в Україні підтверджено, що в комп`ютерному архіві автоматизованого комплекса паспортної системи паспортно-візового управління поліції і архіві державного реєстра населення Республіки Вірменія відомості відносно громадянства, прописки/виписки ОСОБА_2 немає (а. с. 14).

02.10.2018 філією Центру обліку бездомних осіб ОСОБА_2 було видано посвідчення про взяття на облік як особу, яка не має постійного місця проживання і місце перебування якої може бути зареєстровано за юридичною адресою: АДРЕСА_2 , Центр обліку бездомних осіб, терміном дії до 02.04.2019 (а. с. 16).

У своїх письмових поясненнях від 12.11.2018 заінтересована особа - Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві зазначила, що оскільки заявник був документований паспортом громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_1 , виданий 26.08.1987 Октемберянським РВВС АССР, то ОСОБА_2 перебував у громадянстві колишнього СРСР, а не був особою без громадянства, тому юридичне значення має лише факт постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991. Надану заявником копію виписки з домової книги вважає підробленою, оскільки постановою про закриття кримінального провадження від 28.04.2015 (ЖЕО 3095) 16.03.2015 ЧЧ Дніпровського РВ ХМУ повідомляло про використання ОСОБА_2 завідомо підробленої домової книги. ГУДМС володіє інформацією про те, що ОСОБА_2 є громадянином Вірменії та згідно листів Посольства Республіки Вірменії документований паспортом громадянина Вірменії НОМЕР_2 від 13.06.2011 терміном дії до 13.06.2021. У 2016 році відбулась реформа системи реєстрації в Україні, тому ДМС не сьогодні не володіє актуальною інформацією про зареєстрованих осіб. Законодавством не визначено орган. Який зберігає дані про зареєстрованих на 1991 рік осіб та відповідає за їх збереження. Наявні архівні докумен6ти не передавались на постійне зберігання до державних архівів України або територіальних органів ДМС.

Як вбачається з листів Посольства Республіки Вірменія в Україні від 17.07.2017 та 02.11.2017 ОСОБА_2 документований паспортом громадянина Республіки Вірменія серії НОМЕР_2 , виданий 13.06.2011 від паспортного-візового управління Поліції Республіки Вірменія, відповідно він є громадянином Республіки Вірменія (а. с. 43-44).

Заявник, зазначаючи, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідне йому для оформлення паспорта громадянина України, у зв`язку з чим звернувся до суду із відповідною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно з ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302(з урахуванням внесених змін).

Згідно з пунктом 1 Порядку паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Стаття 4 Конституції України визначає, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Відповідно до п.п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України єусі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 №588/2006).

Так, згідно підпункту а пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Пункт 8 Порядку визначає, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, вказаний Закон та Порядок встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які проживали на території України станом на 24 серпня 1991 року і перебували у громадянстві колишнього СРСР, але не мають у паспорті громадянина колишнього СР СР відмітки про прописку, що підтверджує факт проживання, тому для встановлення належності до громадянства України особа подає заяву, а також інші відповідні документи передбачені розділом II Порядку до управління, відділу міграційної служби за місцем проживання в Україні.

Отже, у разі відсутності передбачених Порядком документів подається відповідне судове рішення, що підтверджує факт постійного проживання особи на території України, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 №1543-ХІІ станом на 24.08.1991.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в довідці про звільнення серії ЛЬВ №03794 зазначено те, що заявник відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служб з 13 лютого 2001 року по 16 вересня 2010 рік.

Також матеріали справи містять копію свідоцтва про народження від 03.11.1964, копію довідки Посольства Республіки Вірменія від 28.10.2016, копію посвідчення про взяття на облік від 02.10.2018 та ксерокопію постанови Дніпровського відділу міліції Херсонського міського управління МВС України в Херсонській області від 28.04.2015 про закриття кримінального провадження № 0000993.

Разом з тим, зазначені документи не підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до копії довідки Михайлівської сільської ради Скадовського району Херсонської області від 26.10.2016 № 1400, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований з 12.04.1990 по 01.07.1997 за адресою: АДРЕСА_1 за паспортом НОМЕР_1 Октемберяндсышм РВВС АССР 26.08.1987 року (а. с. 15). З копії аркушу книги, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 прибув із м. Октемберян 12.04.1990 року та з 12.04.1990 прописаний у АДРЕСА_1 .

Однак, як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.04.2015 (ЖЕО 3095) 16.03.2015 ЧЧ Дніпровського РВ ХМУ повідомляло поро те, що ОСОБА_2 використав завідомо підроблену домову книгу (а. с. 18).

Встановлено, що заявник являється громадянином Вірменії та згідно листів Посольства Республіки Вірменії від 13.12.2013 № 0-2302/1308, 17.01.2017 № 2302/020 від 02.11.2017; № 2302/588 документований паспортом громадянина Вірменії А.М. № НОМЕР_2 від 13.06.2011 терміном дії до 13.06.2021 (а. с. 121-127).

Проживання на території України на законних підставах відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року та наявності громадянства заявника іншої країни - Вірменії , колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, не з`ясував в повному обсязі обставини справи, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків з порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24.05.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова