Житомирський апеляційний суд
Категорія 54 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 жовтня 2018 року під головуванням судді Перекупки І.Г.

у цивільній справі №295/13756/16-ц за позовом ОСОБА_3 до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропроменерго» Кафтанюка Василя Леонтійовича про визнання переведення на іншу посаду незаконним та поновлення на посаді, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом. Просила визнати незаконним та скасувати наказ №20 від 16.06.2016 року, визнати її переведення на посаду менеджера незаконним та поновити на посаді головного бухгалтера, стягнути моральну шкоду та заробіток за час вимушеного прогулу і судові витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 09.10.2013 року обіймала посаду головного бухгалтера ТОВ "Агропроменерго". Наказом директора, з яким її не було ознайомлено, переведена з посади головного бухгалтера на посаду менеджера. 16.06.2016 року рішенням загальних зборів посаду менеджера було скорочено, а згодом директором підписано наказ, згідно якого її було звільнено з роботи. Вважає, що переведення її на посаду менеджера було незаконним, проведено з метою послаблення контролю за діяльністю товариства та подальшого звільнення з роботи.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені судові витрати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що 14.02.2014 року вона на ім'я директора ТОВ "Агропроменерго" подала заяву про переведення її на посаду менеджера. Проте, цього ж дня подала заяву, якою відкликала подану нею заяву про переведення та просила не брати її до уваги а також повідомляла, що не надає згоди на переведення. Всупереч поданої заяви була переведена на посаду менеджера, але в подальшому продовжувала виконувати роботу головного бухгалтера у відповідності до усних вказівок директора Кафтанюка В.Л. Крім цього, апелянт вважає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України). Оскільки відповідачем не було подано заяви про застосування строків позовної давності, підстав її застосування у суду не було.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі наказу № 191 від 09.10.2013 року 09 жовтня 2013 року була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ "Агропроменерго" (а.с.8).

14 лютого 2014 року ОСОБА_3 на ім'я директора ТОВ "Агропроменерго" власноручно записала заяву про переведення її на посаду менеджера (а.с.103). Власноручність написання цієї заяви позивач не заперечувала. Доказів про її відкликання в подальшому не надала.

Згідно наказу ТОВ "Агропроменерго" № 7 від 17.02.2014 року головний бухгалтер ОСОБА_3 переведена на посаду менеджера 17.02.2014 року, відповідно до ст.32 КзпП України за згодою працівника на підставі заяви позивача від 14.02.2014 року (а.с.61).

Від ознайомлення з наказом ОСОБА_3 відмовилась, що підтверджено актом про відмову підписати наказ про переведення на іншу посаду від 17.02.2014 року, підписаного головним бухгалтером ОСОБА_6, зварювальником ОСОБА_7 та водієм ОСОБА_8 (а.с.98). Зазначені докази також не спростовані.

Протягом тривалого часу переведення позивачкою не оспорювалось.

Відповідно протоколу №5 загальних зборів учасників ТОВ "Агропроменерго" від 26.05.2016 року вирішено скоротити посаду менеджера для функціювання та ведення господарської діяльності підприємства з метою оптимізації штатної чисельності структури товариства, повідомити про скорочення посади особу, посада якої підлягає скороченню, та провести процедуру звільнення за п.1 ст.40 КзпП України (а.с.78).

16.06.2016 року ТОВ "Агропроменерго" підготовлено попередження про скорочення штату працівників та видано наказ №20 "Про скорочення посади", від ознайомлення з яким позивач відмовилась, про що свідчить акт про відмову від 16.06.2016 року, складений комісією у складі трьох працівників товариства (а.с.169).

21.06.2016 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу ОСОБА_3 направлені для ознайомлення з супровідним листом №75 від 21.06.2016 року попередження про скорочення штату працівників від 16.06.2016 року та наказ № 20 від 16.06.2016 року "Про скорочення посади", які згідно рекомендованого повідомлення отримані позивачем 24.06.2016 року (а.с.170-173). Зазначені докази позивачем не спростовані та свідчать про належне попередження про наступне скорочення.

У зв'язку з відсутністю у товаристві іншої роботи ТОВ "Агропроменерго" на підставі наказу №27 від 29.08.2016 року звільнено менеджера ОСОБА_3 29.08.2016 року із займаної посади згідно з п.1 ст.40 КзпП України. Позивач у день свого звільнення ознайомилась із наказом та отримала розрахунок при звільненні (а.с.174-175).

Від внесення запису про звільнення до трудової книжки відмовилась, про що було складено відповідний акт про відмову у наданні трудової книжки для вчинення запису про звільнення від 29.08.2016 року, складеного комісією у складі трьох працівників ТОВ "Агропроменерго" (а.с.176).

Вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, що частиною 1 ст.32 КЗпП України встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно ч.3 ст.64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно ч.2 ст.235 КзпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Відповідно ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції вірно вважав, оскільки судом не встановлено порушення законних прав позивача, тому відсутні й підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 21 КзпП України дано визначення трудового договору як угоди між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 221 глави XV "Індивідуальні трудові спори" КзпП України встановлено, що трудові спори розглядаються:1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору.

Виходячи з аналізу норм трудового законодавства, належним відповідачем при розгляді трудового спору у даній справі має бути власник або уповноважений ним орган роботодавця, тобто, юридична особа, а не її директор як посадова особа.

Встановивши, що ОСОБА_3 була обізнана про існування наказу №7 від 17.02.2014 року про переведення її на посаду менеджера, упродовж тривалого часу - з 17.02.2014 року по 29.08.2016 року виконувала обов'язки менеджера, про наступне скорочення дізналась у встановлені законом строки, про звільнення з посади дізналась 29.08.2016 року при ознайомленні з наказом №27 від 29.08.2016 року та під час отримання розрахунку при звільненні, а з позовом до суду вона звернулася не до належного відповідача, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 15.02.2019 року.