Єдиний унікальний номер 236/313/19 Номер провадження 22-ц/804/1289/19

Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.В.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/313/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року (суддя Ткачов О.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 04 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що з 20 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював у ПАТ «Українська залізниця» інженером 1 категорії сектору кадрів у відокремленому підрозділі «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня по 17 липня 2017 року становить 36 046,96 грн. Відповідач не виконав своїх зобов`язань, щодо виплати заробітної плати.

Посилаючись на грубе порушення відповідачем норм Конституцію України та КЗпП України, просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 36 046,96 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з березня по липень 2017 року в сумі 34 138, 61 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 727,67 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року та ухвалення нового про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції в порушення вимог закону не надіслав відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі, не повідомив про дату, час і місце розгляду справи, не надав строк для подання відповідачем відзиву на позов, а також не надіслав відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. На момент звільнення позивач працював в Луганській дирекції залізничних перевезень РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», але місцезнаходження будівлі де він працював, знаходиться на території проведення антитерористичної операції, яка не контролюється Українською владою. Згідно Указу президента України від 15.03.2017 року №62/2017 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року « Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», відповідач фактично був позбавлений можливості забезпечувати виконання своїх зобов`язань до моменту усунення форс-мажорних обставин. Стосовно неможливості нарахування заробітної плати та проведення розрахунку середнього розрахунку позивачу, зазначає, що табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати. Так як табелі обліку робочого часу щодо позивача, велись на неконтрольованій території, в розпорядженні відповідача відсутні табелі обліку робочого часу, тобто первинні документи, які фіксують факт виконання працівником роботи з березня по травень 2017 року, а тому підстав для нарахування позивачу заробітної плати немає, нарахування її є технічно та юридично неможливим. Оскільки для розрахунку середньої заробітної плати необхідна інформація про виплачені раніше позивачу суми та їх склад, для встановлення, чи підлягають ці суми включенню у розрахунок. За відсутності таких відомостей, провести розрахунок середньої заробітної плати згідно з вимогами Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року також неможливо. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання форс-мажорних обставин непереборної сили. Що унеможливило виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків , передбачених, зокрема ст..ст. 115,116 КЗпП України, і є підставою для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 36 046,96 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволеною не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав усі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач працював у відповідача з 1997 року по 17.07.2017 року коли був звільнений у зв`язку із скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.17-24).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по травень 2017 року. У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість по заробітній платі з березня по липень 2017 року в сумі 34138,61 грн. та за липень 2016 року у сумі 1 908,35 грн. (а.с.5, 9,12-16).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем.

17 липня 2017 року звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №1031-ОС від 17.07.2017 року.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період з березня 2017 року по липень 2017 року складає 34 138,61 грн., що підтверджується довідкою ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка підписана головним інженером виробничого підрозділу С.І. Черепеніним та головним бухгалтером І.Ю. Денисовою (а.с.5) та розрахунками заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року (а.с.12,13,14,15,16).

Також суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що сума заборгованості заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року складає 34 138,61 грн., а не 36 046,96 грн., як зазначає позивач у своїй позовній заяві.

Оскільки розрахунок позивача складається з заборгованості по заробітній платі за липень 2016 року у розмірі - 1908,35 грн.; за березень 2017 року у розмірі - 5603,52 грн.; за квітень 2017 року у розмірі - 4179,26 грн.; за травень 2017 року у розмірі - 4179,26 грн.; за червень 2017 року у розмірі - 4179,26грн.; за липень 2017 року у розмірі - 15997, 31 грн., а всього: 36 046,96 грн.

Проте позивач в позовній заяві просить стягнути заборгованість за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а також зазначає, що відповідач припинив виплачувати заробітну плату саме з березня 2017 року, тому підстави для стягнення заборгованості за липень 2016 року у розмірі 1 908,35 грн. відсутні.

Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідачем зазначені суми не спростовані.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення даної суми з відповідача.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В той же час позивачем надано суду копію трудової книжки, яка містить всі записи про час роботи позивача, розрахунки заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, розрахунки оплати відпустки, розрахунок оплати середньої зарплати, довідку про не виплачену заробітну (а.с.5 - 24).

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування відомостей, викладених в документах, наданих позивачем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі, оскільки форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Проте, жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Вищевказаним Законом встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. (ст 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Крім того, безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені в Постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року, як обґрунтування відсутності підстав для стягнення заробітної плати.

Так, в постановах від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, 6-365цс16 Верховний Суд України зробив висновки щодо відсутності передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати через настання обставин непереборної сили, які виключають вину підприємства в невиплаті заробітної плати.

В той же час жодна з постанов не містить висновків щодо наявності обставин, які виключають обов`язок підприємства щодо виплати заробітної плати чи її складових.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги на порушення норм процесуального права не є підставами для скасування судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2019 року суддею Краснолиманського міського суду Донецької області прийнято ухвалу, якою відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 33).

Відповідно ч.1, 2 ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

В матеріалах справи відсутні відомості про направлення відповідачу копію ухвали та позовної заяви з документами.

Проте відповідно ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З ухвали Краснолиманського міського суду Донецької області від 14 лютого 2019 року вбачається, що судове засідання призначене на 04 березня 2019 року о 13 годині 15 хвилин без повідомлення сторін (а.с. 43).

Отже, в даному випадку повідомлення про дату, час і місце засідання не було обов`язковим.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Процесуальні порушення, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.В. Кішкіна

О.І. Корчиста