ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 600/419/17Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/435/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №600/419/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 30 січня 2019 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст рішення складено 11 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області, ОСОБА_3, третя особа: Козівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів, згідно якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений 21 травня 1992 року між Козівським ККП Козівської селищної ради народних депутатів та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Козівського району та зареєстрований в реєстрі за №2090 від 22 травня 1992 року; заборонити ОСОБА_3 проводити будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна (квартири) за вказаною адресою; застосувати до сторін договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21 травня 1992 року правові наслідки, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на те, що під час укладення оспореного договору «не було додержано вимог п.9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року №142», зокрема щодо надання згоди проживаючих із ОСОБА_3 на той час членів сім'ї - ОСОБА_1, її чоловіка та дітей. Про вказаний факт вона дізналася лише на початку 2017 року, а тому, на підставі ч.1 ст.215 ЦК України просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

При цьому, під час розгляду справи, представник позивачки додатково зазначив, що оспорений договір не відповідає також і вимогам ЦК УРСР, який діяв на момент його укладення та повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.48 ЦК УРСР.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 30 січня 2019 року вирішено:

"В задоволенні позову ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області, ОСОБА_3, третя особа: Козівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, про існування даного договору дізналась лише у 2017 році, після того як її стало відомо, що її матір ОСОБА_3 бажає подарувати квартиру другій дочці чи її дітям.

Зазначає, що приховавши від позивачки спірну угоду, відповідачка порушила її права, які надавались згідно із п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року №142. Оскільки на час укладення спірного договору ОСОБА_1 проживала у даній квартирі та була зареєстрована за вказаною адресою, то в неї було право на рівні з відповідачкою придбати спірну квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу Козівська селищна рада Козівського району Тернопільської області просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що підстави для скасування даного рішення відсутні, оскільки при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири виконавчий комітет Козівської селищної ради діяв в межах своїх повноважень та керувався чинним на час укладення такого договору законодавством, а саме: постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року №142 "Про затвердження Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт".

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що викладені у апеляційній скарзі обставини є безпідставними, оскільки позивачкою не доведено факту відсутності згоди при викупі квартири 21 травня 1992 року.

23 квітня 2019 року на адресу Тернопільського апеляційного суду надійшла заява Козівської державної нотаріальної контори, в якій вона просить розглянути справу без участі нотаріуса, та у вирішенні справи покладається на думку суду.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_3 та її представник проти апеляційної скарги заперечили, рішення суду вважають законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено наступні обставини.

21 травня 1992 року між відповідачем ОСОБА_3 та Козівським ККП в особі головного інженера Козівського ККП Кузмінського О.М., який діяв на підставі рішення виконкому Козівської селищної ради народних депутатів від 11 лютого 1992 року №13 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Зазначений договір був посвідчений нотаріально 22.05.1992 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори Боднарук М.В. та зареєстрований в реєстрі за №2090 (а.с.7, 27, 120).

Зазначений вище договір був укладений на підставі рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів від 11 лютого 1992 року №13, згідно якого відповідачці ОСОБА_3 було надано дозвіл на купівлю квартири, в якій вона проживала (а.с.13). При цьому, підставами винесення такого рішення були: фонд №50, опис №13, справа 856, аркуші 14-17. (а.с.13).

Відповідно до копій будинкової книги "для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 (станом на момент розгляду справи АДРЕСА_1), у цьому будинку з 1979 року та станом на момент укладення оспореного договору була зареєстрована позивачка та інші члени сім'ї. (а.с.38-44).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості, оскільки дійшов висновку про відсутність порушення відповідачкою її прав та охоронюваних законом інтересів, за захистом яких вона звернулися до суду, зважаючи на те, що оспорюваний правочин укладений у відповідності до законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком, так як він є обґрунтованим, відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Суд вірно застосував до спірних правовідносин положення ЦК України 1963 року.

Як випливає із змісту ст. 224 ЦК УРСР, який діяв на час вчинення оспорюваного правочину, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про власність", чинному на час виникнення спірних правовідносин, наймач житлового приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Право наймача жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та членів його сім'ї викупити у власника квартиру внормоване «Положенням про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт», затвердженим Радою Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок № 142 від 19.05.1989 року (далі - Положення) (ст. 1 даного Положення).

З наведеної норми випливає, що як наймач, так і члени сім'ї, що з ним проживають, мали рівні права на викуп у власність квартири у будинках державного і громадського житлового фонду.

Як зазначено, пунктом 9 Положення врегульоване додання до заяви особи, що бажає викупити житло, письмової згоди членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність.

Тобто обов'язковою умовою є наявність письмової згоди всіх членів сім'ї.

Як випливає із змісту п. 14 Положення, рішення про продаж в власність громадян квартир (будинків), що входять до житлового фонду місцевих Радою народних депутатів, приймають виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської радою народних депутатів.

Наведене свідчить про те, що рішення про надання дозволу на придбання житла приймає виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської радою народних депутатів на підставі заяви особи, оформленої у відповідності до вимог закону, тобто такої заяви, до якої додано письмову згоду всіх членів сім'ї, а також довідку з місця проживання про прописку (реєстрацію) осіб.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Заявляючи позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивачка обґрунтовувала її відсутністю письмової згоди та згоди інших членів сім'ї на придбання ОСОБА_3 спірної квартири, як це передбачено пунктом 9 «Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вірно виходив із того, що позивачка не довела відсутності її письмової згоди на викуп спірної квартири її матір'ю ОСОБА_3

Як вище зазначено, рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів №13 від 11 лютого 1992 року надано дозвіл на купівлю квартири ОСОБА_3 При цьому, підставами винесення такого рішення були: фонд №50, опис №13, справа 856, аркуші 14-17. (а.с.13).

Отже, дозвіл виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів на продаж квартири АДРЕСА_1, викладений у рішенні №13 від 11.02.1992 року, свідчить про те, що на час прийняття виконавчим комітетом вказаного рішення останній був обізнаний про склад сім'ї ОСОБА_3 Відсутність письмової згоди повнолітніх членів сім'ї відповідачки на придбання спірної квартири у власність унеможливлювала прийняття виконавчим комітетом відповідного рішення.

Позивачкою не заявлялось будь-якого клопотання про витребування додаткових доказів, зокрема документів, які зазначені в графі «підстава» рішення виконавчого комітету №13 від 11 лютого 1992 року.

Згідно положень ст.ст. 12, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-78 ЦПК України.

Однак, у передбаченому законом порядку вказаний дозвіл виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів на продаж квартири позивачка не оскаржувала, доказів його неправомірності суду не надала.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки позивачкою не доведено, що вона не надавала згоди на купівлю квартири ОСОБА_3 в порядку п. 9 Положення.

Також колегія суддів зазначає, що набуття ОСОБА_3 квартири у власність не вплинуло на житлові права членів її сім'ї, не призвело до втрати останніми права користування житлом.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Доводи ОСОБА_1 про те, що про порушене право їй стало відомо у 2017 році колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка, як член сім'ї, яка постійно проживала у спірному будинку, брала участь у добудові квартири згідно затвердженого проекту будівництва у 2000 році, а тому повинна була дізнатися про зміну власника жилого приміщення. Проте підстав для застосування наслідків закінчення строку позовної давності передбачених ст. 80 ЦК України 1963 року, не має, оскільки суд правомірно відмовив у позові за його безпідставністю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 квітня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.