Єдиний унікальний номер 226/372/18 Номер провадження 22-ц/804/1230/19
Категорія: 27 Номер провадження 22-ц/804/1230/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Димитровського міського суду від 12 лютого 2019 року (під головуванням судді Петуніна І.В.) у справі №226/372/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 117000 грн., яка складається з наступного:6817,91 грн. - заборгованість за кредитом; 110182,09 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом. Просив стягнути суму заборгованості з відповідача.

Заочне рішення Димитровського міського суду від 29 травня 2018 року за заявою ОСОБА_1 було скасовано і справу призначено до нового розгляду.

Рішенням Димитровського міського суду від 12 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь АТ комерційний банк «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 6817,91 грн. та заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 6221,34 грн., а всього 13039,25 грн..

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що суд не звернув уваги на те, що відповідач не спростував розрахунок заборгованості, наданий банком.

Умовами та правилами надання банківських послуг встановлено право банку на зміну процентної ставки за користування кредитом. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та користуючись кредитною карткою,погодилася з такими умовами договору та порядком зміни процентів за користування кредитом.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною

позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 117000 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кошти, однак не повертала їх. Крім того банком неправомірно було збільшено процентну ставку за користування кредитом.

Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статтей 526,1049,1050 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії картки з 19.10.2011 року по 31 липня 2015 року. Відомостей про видачу наступних карток немає.

Договір оформлений у формі анкети-заяви. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Останній платіж в погашення кредиту відповідачем здійснено 25 липня 2014 року в сумі 100 грн..

В підтвердження заборгованості банком надано розрахунок, із якого вбачається, що станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 117000 грн., яка складається з наступного:6817,91 грн. - заборгованість за кредитом; 110182,09 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 6817,91 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом підлягали задоволенню.

Однак при розрахунку суми заборгованості по відсотках за користування кредитом суд припустився помилки та не врахував положення статті 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що строк дії картки сплив 31 липня 2015 року, що підтверджено відповідною довідкою, наданою Банком. Відтак, у межах строку кредитування до 31 липня 2015 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами . Починаючи з 31 липня 2015 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Отже банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 31.07.2015 року, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії кредитної картки. Подальше нарахування процентів є безпідставним.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що доданий до анкети-заяви вказано про те, що базова процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 7,0% на місяць на залишок заборгованості (36,0% річних). Умови та правила надання банківських послуг, надані позивачем, не підписані відповідачем. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 19.11.2011 року по 31.12.2012 року у розмірі 36,0%, що обумовлено договором між сторонами. З 1 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року застосовано ставку 30,00%, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року застосовано ставку 34,80%, що більше від обумовленої договором процентної ставки.

З 1 квітня 2015 року застосовано процентну ставку до поточної та простроченої заборгованості у розмірі 43,20 % річних, тобто більше, ніж обумовлено договором.

Відповідно до п.1.1.3.2.3. умов та правил банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п.1.1.3.1.9 цього договору.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п.п. 1.1.3.2.3. умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.

В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 36,0% річних на залишок заборгованості.

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року на 34,80%, та з 1 квітня 2015 року -у розмірі 43,20 % на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,80% та 43,20 % не надано, то суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про проведення розрахунку, виходячи із обумовленої договором ставки 36,0%.

Суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,80% та 43,20 % не надано, то слід зменшити вказану суму заборгованості по процентах.

Розраховуючи заборгованість по процентах за користування кредитом із 30,0% річних , суд першої інстанції не прийняв до уваги, що строк дії кредитної картки закінчився 31.08.2015 року, а тому заборгованість по процентах повинна була бути розрахована до зазначеної дати. Крім того, визначаючи заборгованість, суд виходив із 30,0% річних та не прийняв до уваги, що при укладенні кредитного договору сторонами було визначено відсоткові ставку в 36,0% річних, а не 30,0%. Та обставина, що банком було на деякий період зменшено встановлену договором процентну ставку не є підставою для проведення із цієї ставки розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом.

Тобто, враховуючи, що процентна ставка за весь час користування кредитом становила 36,0% річних та кількості днів за період з 01 вересня 2014 року (дати першого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 31.08.2015 року, яка складає 334 дні, заборгованість по відсотках за користування кредитом становить 2277,18 грн. з наступного розрахунку: 6817,91 грн.( заборгованість за кредитом) х 36,0% : 360 днів х 334 дні.

Заборгованість за процентами станом на 31.08.2014 року (накопичувальним підсумком) становить 1949,99 грн..

Заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 19.11.2011 року по 31.07.2015 року складає 4227,17 грн. (2277,18 грн. +1949,99 грн.), яка підлягала стягненню з відповідача на користь банку.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 31.07.2015 року складає 11045,08 грн. (виходячи із розрахунку: 4227,17 грн.- заборгованість по процентах за користування кредитом + 6817,91 грн.- заборгованість за кредитом).

Оскільки судом стягнута на користь банку більша сума і вона не оспорюється відповідачем, то перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не має.

Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст. 81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Вирішуючи спір, суд відповідно до положень статті 89 ЦПК України оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання на те, що відповідач підписуючи анкету-заяву надав згоду на підвищення процентної ставки, не можуть бути прийнятими до уваги, так як суперечить положенням статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення божника про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Звертаючись до суду з позовом щодо стягнення заборгованості та обґрунтовуючи свої вимоги щодо розміру відсотків позивач зазначав, що розміщення на сайті банківської установи відповідної інформації є належним повідомленням боржника відсоткової ставки. Проте це не є належним повідомленням боржника про збільшення відсоткової ставки у розумінні ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку, що було правильно зазначено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 117000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: