КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

Справа 363/1287/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4041/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі: Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу СігалЄ.Я в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року (у складі судді Чіркова Г.Є. дата складення повного тексту судового рішення 30 листопада 2018 року)

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на заподіяння відповідачем, який працював водієм-експедитором, шкоди підприємству під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з допущенням нестачі при перевезенні м'ясопродуктів, що мало місце в період з 17 березня по 17 квітня 2016 року, а тому на відшкодування заподіяної підприємству шкоди позивач просив суд стягнути 11 347 грн.03 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої підприємству працівником відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалися на те, що матеріальна відповідальність працівника за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності, доведено склад матеріальної відповідальності: неналежне виконання відповідачем обов'язків за договором, наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, наявність причинного зв'язку протиправним порушенням відповідача своїх обов'язків та шкодою, що наступила, вина працівника. До того ж, відповідно до КЗпП України чіткого обов'язку роботодавця відбирати письмові пояснення у працівника, який притягується до матеріальної відповідальності, немає.

Зазначають, те що , що судом Вишгородського рай суду Київської області, як приклад, наведено два акти приймання-передачі м'ясо продукції: (№ КА-00119126 від 31.03.2016 року; № КА-00016806 від 03.04.2016 року) проте, Позивачем долучено до матеріалів судової справи товарно-транспортні накладні за період з 17.03.2016 року по 17.04.2017 року. Але, суд на підтвердження своєї позиції навів лише два випадки фіксування нестачі м'ясопродуктів, які не можуть повністю підтвердити аргумент суду, щодо того, що сума виявленої нестачі збільшувалася або зменшувалася у випадку збільшення або зменшення зазначеної ваги продукції, яка перевозилася.

А тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

11 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача в якому він просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що позивачем не надано жодного належного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродуктів, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Представник відповідача проти задоволення скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Згідно наказу ТОВ «Комплекс Агромарс» №502-КА/к-п від 30 травня 2013 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу водієм експедитором автофургону DAF FA LF 55.220 д.н.з. НОМЕР_1, автоколони № 2 транспортного департаменту 03 червня 2013 року зі строком випробування місяць, з оплатою праці відповідно до штатного розпису та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

Згідно наказу позивача №32КА/к-п-д від 20 серпня 2014 року ОСОБА_2 водія автофургону та рифрежератора DAF FA LF 55.220 д.н.з. НОМЕР_1, автоколони № 2 транспортного парку 20 серпня 2014 року переведено водієм автофургону DAF FТ СF 85.410 д.н.з. НОМЕР_2, цієї ж автоколони із оплатою праці відповідно штатного розпису та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора в межах встановленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора.

01 лютого 2014 року з відповідачем укладено договір №№ 435-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони № 2 працівник, що займає посаду експедитора автоколони №2 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» №406 КА/к-з від 21 квітня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади водія автофургону DAF FТ СF 85.410 д.н.з. АІ 9034 ЕВ автотранспортного парку, на підставі заяви відповідача та скасовано суміщення посади експедитора.

При виконанні своїх трудових обов'язків відповідачем в період з 17 березня по 17 квітня 2016 року здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясної продукції.

У зв'язку з чим у вказаний період складалися відповідні видаткові накладні про поставку м'ясопродуктів та акти приймання-передачі продукції, якими при відвантаженні товару контрагентам встановилася нестача м'ясопродуктів в тому чи іншому розмірі.

Внаслідок цього позивач вважав, що цивільну відповідальність по відшкодуванню заподіяної підприємству шкоди, слід покласти на відповідача, який здійснював її перевезення як водій-експедитор і несе повну матеріальну відповідальність.

Позивач зазначав, що відповідачем допущено недостачу понад норму природної втрати матеріальних цінностей (м'ясопродуктів) у розмірі 11 347 грн. 03 коп.

В цьому зв'язку з березня 2016 по квітень 2016 року підприємством прийнято накази № Н - 14187 від 31 березня 2016 року, № Н - 14256 від 10 квітня 2016 року та № Н-14257 від 18 квітня 2018 року про утримання із заробітної плати водія ОСОБА_2 на відшкодування завданої шкоди.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції за період з 17 березня по 17 квітня 2016 року.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Не доведено в суді також і того, що керівництвом товариства після отримання актів приймання-передачі вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі року актів по факту нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування безлічі фактів нестачі продукції не проводилося, обставини систематичної нестачі не з'ясовувалися.

Не доведено в суді й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у спричиненні шкоди, може бути і в формі необережності, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, в тому числі і в формі необережності, що призвели до нестачі м'ясної продукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність.

При складанні переважної більшості актів прийому - передачі продукції відповідач застерігав про свою незгоду з ними щодо невідповідності ваги. Проте його заперечення належної перевірки та спростування роботодавцем не знайшли.

Також, суд звертає увагу на те, що поставлена за провину відповідачу нестача під час тієї чи іншої поставки продукції, щоразу знаходилася в пропорційній залежності від загальної кількості продукції, що перевозилася в тому чи іншому випадку.

Тобто сума виявленої нестачі збільшувалася або зменшувалася у випадку збільшення або зменшення зазначеної ваги продукції, яка перевозилася.

Зазначене випливає з систематичного аналізу наданих суду актів прийому - передачі продукції й зокрема, як приклад - при перевезенні тушки курчат для гриля та барбек'ю вагою 97,72 кг виявлено нестачу 1,22 кг., акт прийому передачі № КА - 00119126 від 31.03.2016 року, тоді як згідно акту прийому - передачі продукції № КА - 00016806 від 03.04.2016 року при перевезенні тушки курчат-броллерів вагою 7001,76 кг, виявлено вже нестачу на 64,96 кг.

Належної оцінки та перевірки роботодавцем цим обставинам не здійснювалось, а відтак доводи позивача, про те, що нестача продукції мала місце саме через дії або бездіяльність відповідача є припущенням, а тому згідно ст. 62 Конституції України та принципу верховенства права, мають тлумачитись на користь відповідача.

Жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, позивачем не наведено.

Відтак, належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов'язків суду не подані.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подачу апеляції за таких обставин позивачу не відшкодовується. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді