Справа № 573/765/19
Номер провадження 6/573/19/19
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2019 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Свиргуненко Ю. М.,

з участю секретаря: Федорченко Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля подання старшого державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Зуєнко Ксенії Миколаївни про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в :

03 травня 2019 року старший державний виконавець Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області Зуєнко К. М. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яке вмотивоване тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження №55682430 від 09 лютого 2018 року щодо примусового виконання виконавчого листа №592/585/17, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми 09 січня 2018 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 47 249 грн. матеріальної шкоди. В межах вказаного виконавчого провадження направлено запити до правореєструючих органів з метою виявлення належних боржнику майна та доходів, але вони виявилися безрезультатними. Разом з цим встановлено, що ОСОБА_1 має закордонний паспорт та на підставі нього систематично здійснює перетин кордону України. Посилаючись на те, що на даний час рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди не виконане, старший державний виконавець просить тимчасово обмежити останнього у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань.

В судове засідання представник Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області не з`явився. Старший державний виконавець Зуєнко К. М. подала заяву про розгляд справи в її відсутність (а. с. 17-18).

Таким чином, суд розглядає справу без участі представника відділу державної виконавчої служби, за наявними у справі доказами та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання.

Виходячи з аналізу вказаних норм, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника судом можливе лише при встановленні умислу боржника на злісне ухилення від виконання ним свого обов`язку. Тобто, законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тобто за будь-які свідомі діяння боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

У справі «Гочев проти Болгарії»(«Gochevv.Bulgaria» від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11 липня 2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника в праві виїзду за межі України виникає в державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду. Сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно в повному обсязі не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовими рішеннями обов`язків. Відсутність доходів, не встановлення державним виконавцем наявності майна зареєстрованого за боржником не свідчить про умисел в невиконанні рішення суду.

Тому, за поданої сукупності доказів та за відсутності належних доказів щодо умисного ухилення боржника від виконання обов`язків, не вбачається достатніх підстав для прийняття рішення про тимчасове обмеження в правах, передбачених ст. 33 Конституції України, ОСОБА_1 .

Разом з цим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»

На підставі викладеного, керуючись ст. 33 Конституції України, Законом України «Про порядок обмеження виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», ст. ст. 258-261, 441 ЦПК, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні подання старшого державного виконавця Білопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Зуєнко Ксенії Миколаївни про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя