Справа № 629/6658/18
Номер провадження 2/629/394/19
22.05.2019 року м. Лозова
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого-судді Мицик С.А., за участю секретаря судового засідання - Заводяної О.Ю., представника позивача- Заварза С.П., представника відповідача- Здєльника С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, -
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Надав відповідь на відзив, за змістом якого, обґрунтовуючи наявність обману, зазначила, що Договір оренди від 01.09.2009р. укладений на явно не вигідний для неї умовах, оскільки орендна плата по ньому вдвічі менша ніж передбачає чинне законодавство, а відтак не відповідає її внутрішній волі; договір оренди також суперечить інтересам Держави та суспільства, оскільки керівництво відповідача виплачуючи орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки землі, вдвічі менше утримувало та перераховувало податку з фізичних осіб до бюджету країни, чим порушено положення ст. 203 ЦК України, яким визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам Держави і суспільства, його моральним засадам. Також зазначено, що визнання правочину недійсним не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а тому дана обставина не була предметом дослідження під час розгляду адміністративної справи № 2а-4809/12/2070. Орендну плату в період 2009-2012рр. позивачка отримувала на підставі додаткової угоди від 10.01.2007р., укладеною між нею та відповідачем, якою далі продовжено дію договору оренди від 05.03.2003р. її земельного паю до 2012р., про наявність нового договору оренди землі від 01.01.2009р. вона не знала і не здогадувалась, про його існування вона дізналася лише 15.03.2012р., коли на адресу її сина(довіреної особи) надійшов лист від керівництва ПОСП «Прогрес», в якому повідомлялося, що вона не має право вимагати повернення землі у своє користування, оскільки уклала новий договір оренди землі на свій земельний пай в 2009 році. Зауважила, що твердження представника щодо нарахування орендної плати з 2012 року у розмірі понад 3% не підтверджено документально. Орендну плату вона не отримувала, оскільки керівництво відповідача в 2012 році направило їй копію договору оренди землі від 01.01.2009р. та вона зрозуміла, що її ошукали, уклавши даний договір під впливом обману; новий договір вона укладати не бажала, оскільки збиралася зі своєю родиною, у власності якої мається 3 земельних пая, після закінчення строку оренди землі, самостійно обробляти землю; оспорюваний договір є недійсним правочином, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, оскільки орендну плату за користування своєю земельною ділянкою вона від ПОСП «Прогрес» не отримувала. Також зазначила, що всі інші істотні умови вищевказаного договору оренди є явно невигідними для неї. Даний позов нею було подано в межах строків позовної давності, оскільки бажаючи якнайшвидше повернути у своє користування свій пай вона звернулась до окружного адміністративного суду з проханням скасувати реєстрацію договору землі від 01.01.2009р., адже вважала на той момент, що підпис в зазначеному договорі та його додатках, вчинили представники ПОСП «Прогрес», які здійснили його реєстрацію; рішенням адміністративних судів у справі № 2а-4809/12/2070, було відмовлено в задоволенні її позову, однією з важливих підстав прийняття такого рішення адміністративними судами стало те, що вона не зверталась до правоохоронних органів. Після чого вона звернулася до правоохоронних органів, якими під час досудового розслідування було проведено експертизу, згідно висновку якої підпис за орендодавця у договорі оренди виконано позивачем ОСОБА_1 , та 19.04.2018р. було винесено постанову про закриття даного кримінального провадження, таким чином, було відмовлено визнати вказані документи підробленими, залишивши право визнати договір від 01.01.2009р. вчиненим під впливом обману, таким чином, підстави для її звернення з позовом про визнання правочину, вчиненого під впливом обману, недійсним, виникли з моменту отримання постанови від 19.04.2018р. про закриття кримінального провадження, тобто з 25.04.2018р.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого 27.12.2002 року Лозівською райдержадміністрацією, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 8,7906 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області (а.с.7).
05.03.2003 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес», в особі генерального директора ОСОБА_4 , був укладений договір оренди земельної ділянки строком до 31 грудня 2007 року, який зареєстрований в Лозівському районному відділі земельних ресурсів 03.04.2003 року за №176 (а.с.8-9).
З копії додаткової угоди б/н від 05.03.2003р. вбачається, що 10.01.2007 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес», в особі генерального директора ОСОБА_4 , була укладена додаткова угода до договору оренди землі №б/н від 05.03.2003 року, згідно якої сторони дійшли взаємної згоди на 5 років продовжити дію договору оренди землі №б/н від 05.03.2003 року (а.с.10).
У відповідь на вказану заяву 07.03.2012 року ПОСП «Прогрес» направлено лист на адресу представника ОСОБА_3 , в якому повідомлено, що жодних підстав, наведених у Договорі оренди земельної ділянки (паю) від 01.01.2009 року, для розірвання договору на теперішній час не виникло. Використання земельної ділянки з 2009 року по 2011 рік здійснювалося без заперечень з боку орендодавця, відповідало його справжній волі за всіма істотними умовами договору (а.с.12-13).
18 вересня 2018 року ОСОБА_1 на адресу ПОСП «Прогрес» направлено лист-повідомлення про те, що після закінчення дії договору оренди її земельної ділянки, вона не бажає поновлювати дію договору, має намір самостійно обробляти пай. У зв`язку з цим, просила утриматися від вчинення дій, які перешкоджали б їй відразу, після закінчення строку дії договору, використовувати належну їй, як власнику, земельну ділянку (а.с.19). З копії відповіді ПОСП «Прогрес» вбачається, що відповідач заперечив щодо припинення дії договору оренди землі та зазначив, що відповідно до п.41 договору, він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Зазначив, що дія договору оренди від 01.01.2009 року, укладеного терміном на 10 років, закінчується 10.09.2019 року (а.с.20-21).
Згідно копії довідки №539 від 26.08.2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає на території Приморської сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , буд АДРЕСА_4 8-А (а.с.24).
Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним(ст. 204 ЦК України).
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації(ч.1 ст. 210 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов?язковими до виконання на території України. Тобто із цієї конституційної норми прямо вбачається, що укази та розпорядження Президента України є підзаконними актами, тому, звісно, вони мають меншу юридичну силу, ніж Конституція та закони України.
Згідно ч.ч. 2,3 ЦК України, основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Цивільні відносини можуть регулюватися актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.
Згідно ч. 7 ст. 10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Пунктом 1 Указу Президента України 92/2002 визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер(Постанова Верховного Суду України від 25.06.2011 р. справа №6-17цс11).
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом(ч.1 ст. 229 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.
Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.
Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду( ч.1, 5, 7 ст. 82 ЦПК України).
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.12.2018р.(залишеного без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 07.03.2019 р.) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до секретаря Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області Лаптєвої Н.І. про визнання незаконними нотаріальних дій щодо посвідчення документу та визнання правочину недійсним-відмовлено, що підтверджено копіями рішення та постанови(а.с. 83-88).

Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000147, внесеного до ЄРДР 30.11.2012р. за ч.ч.3,4 ст. 358 КК України за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що подані заява про реєстрацію у державному реєстрі земель та в подальшому складений договір оренди землі, які містять в собі ознаки їх підробки та подальшого використання невстановленими особами, було проведено судово-почеркознавчу експертизу № 4999 від 15.08.2014р., згідно висновку якої підписи від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі, акті визначення меж земельної ділянки та акті приймання-передачі земельної ділянки виконано ОСОБА_1 , що вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 19.04.2018р.(а.с. 57). В судовому засіданні представником позивача не заперечувалася вказана обставина, а тому за згодою представників сторін висновок експерта № 4999 від 15.08.2014 р. не досліджувався в судовому засіданні. Також не досліджувався висновок експерта № 2034 від 06.05.2015р., оскільки вказаний висновок щодо підписів від імені ОСОБА_5 , отже у ньому відсутня інформація щодо предмета доказування.

Згідно копії висновку Управління Держкомзему у Лозівському районі Харківської області з надання в користування земельної ділянки б/н від 12.01.2009р., при розгляді матеріалів для державної реєстрації договору оренди земельної ділянки загальною площею 7,9696 га, кадастровий номер НОМЕР_2 : НОМЕР_3 , укладеного між ОСОБА_1 та ПОСП «Прогрес» на термін 10 років, відмічено, що договір оренди землі укладено відповідно до чинного законодавства України і відповідає вимогам ст.ст. 4,5,6, 11,15,17,19 Закону України «Про оренду землі»(а.с. 45).

З копії постанови про закриття кримінального провадження від 19.04.2018р. вбачається, що слідчим 02.12.2016р. допитано як свідка головного економіста ПОСП «Прогрес» ОСОБА_2 , яка показала, що договір оренди, акт приймання-передачі, акт визначення меж земельної ділянки та заява були особисто підписані ОСОБА_1 у вересні 2008 р. У договорі була зазначена дата 01.01.2009р., оскільки договір за домовленістю укладався з початку нового року. Це було зроблено з тією метою, що вона представляла інтереси 209 власників земельних ділянок(паїв), і повинна була мати час для оформлення всіх справ на певну дату та у подальшому надати їх для реєстрації до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», одночасно. Вона фізично не мала змоги з кожною окремою угодою приїздити до м. Лозова, у центр ДЗК для передачі зазначених справ. Про ці обставини добре відомо ОСОБА_1 та іншим особам. Допитана як свідок секретар Тихопільської сільської ради ОСОБА_7 показала, що протягом 2008 р. були зібрані підписи власників паїв, які приходили у сільраду, до яких вона ходила додому. Відповідно до вимог закону протягом вересня 2008 року нею були зібрані підписи власників паїв та засвідчено довіреність від заявників про надання повноважень ОСОБА_2 передати договори оренди на реєстрацію до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах». Тобто це була колективна довіреність, зроблена з тією метою, що 209 власників земельних ділянок(паїв) не мали везти за 45 км договори та додатки для реєстрації до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах». Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що вона не знаходилася у с. Тихопілля Лозівського району Харківської області, а перебувала за місцем постійного проживання в Донецькій області не відповідає дійсності, тому що за вищевказаною адресою вони виїхали лише у кінці 2008 року, а довіреність була нею підписана на початку вересня 2008р.(а.с. 58). Та обставина, що договір оренди землі від 01.01.2009р. було підписано ОСОБА_1 не 01.01.2009р. не заперечувалась представником відповідача в судовому засіданні.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2012 року по справі №2-а-4809/12/2070(залишеною без змін Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2012 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.06.2014 року по справі №К/800/6164/13) було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міськрайонного управління Держкомзему у м. Лозова та Лозівському районі ГТУ Держкомзему в Харківській області, Державної інспекції сільського господарства в Харківській області, Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа ПОСП «Прогрес» про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, що підтверджено копіями постанови та ухвал(а.с. 35-42). З копії постанови Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2012 року по справі №2-а-4809/12/2070 вбачається, що судовим розглядом не встановлено факту порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин. В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що зміст договору оренди землі відповідав вимогам Закону України «Про оренду землі» та іншим нормативно-правовим актам, був виконаний весь передбачений Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Держкомзему від 02.07.2003 р. № 174(зі змінами) перелік дій щодо перевірки та приймання обмінного файлу, заповнена, підписана та скріплена печаткою реєстраційна картка земельної ділянки, підстав для відмови в державній реєстрації договору оренди від 10.09.2009р. за № 53, у органу, що на той час здійснював державну реєстрацію- Лозівський районний відділ реєстрації ХРФ ДП «Центр ДЗК» не було. Також судом було встановлено, що у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі такий номер реєстрації (11), датований 09.02.2007р.-відсутній. В АС ДЗК дана інформація також відсутня(а.с.37). В судовому засіданні позивачем на підтвердження наявності у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі номеру реєстрації (11), датованого 09.02.2007р., та відповідної інформації АС ДЗК, не було надано жодного доказу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може(Постанова ВС від 13.03.2019р. справа № 338/713/17-ц; провадження № 61-45432св18).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з правовою позицією, висловленою зокрема у постанові Верховного Суду України від 25грудня 2013року у справі №6-94цс 13, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди землі суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку укладенням таких договорів, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав.

Права орендодавця визначено статтею 24 Закону, зокрема орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; отримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Натомість, встановленому статтею 25 Закону праву орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі кореспондується обов`язком орендодавця передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди (частина друга статті 24 Закону).

Отже, вільне на власний розсуд розпорядження земельною ділянкою її власником шляхом самостійного оброблення земельної ділянки до закінчення строку дії договору оренди є порушенням права орендаря, у даному випадку ПОСП «Прогрес», саме з боку власника земельної ділянки ОСОБА_1 , тобто ніяким чином не звужує обсягу її прав як власника земельної ділянки та орендодавця.

Твердження позивача про недійсність правочину, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, з підстав не отримання позивачем орендної плати за користування земельною ділянкою, суд оцінює критично, оскільки з матеріалів справи, в тому числі з відзиву на позовну заяву, відповіді позивача на відзив, пояснень представника відповідача та оглянутих в судовому засіданні письмових звернень ПОСП «Прогрес», направлених на адресу ОСОБА_1 , вбачається, що позивачка в період 2009- 2012 р.р. отримувала орендну плату, в подальшому орендна плата їй нараховувалася та нараховується, про що позивачці достеменно відомо, проте остання відмовлялася її отримувати.

Жодних доказів про умисне введення в оману позивачки під час укладення договору оренди від 01 січня 2009 року з ПОСП «Прогрес» щодо істотних умов цього договору не надано, таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх необґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 259,268 ЦПК України, ст.ст.16, 203, 204, 210, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 13, 24,25 Закону України «Про оренду землі», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним-відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.05.2019 року.

Суддя С.А. Мицик