КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6042/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року (суддя Кошель Б.І.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії,

встановила:

у листопаді 2018р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1 916 400грн, що еквівалентно 60 000 євро за офіційним курсом НБУ на день подання позову, посилаючись на те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації загинув її чоловік, який проходив військову службу у Донецькій області, що завдало їй тяжких моральних страждань та порушило право на повагу до сімейного життя.

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки іноземна держава може бути учасником цивільних відносин, які виникають у зв`язку із завданням моральної шкоди іншій особі.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.137, 144, 186), тричі у судові засідання не з`явилася, причини своєї неявки не повідомила.

Відповідач про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся через посольство Російської Федерації в Україні (с.с.133, 138, 146, 177), свого представника у судові засідання не направив.

Представник позивача - адвокат Ганчук П.Я., будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.145, 176), у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на його занятість у іншому судовому розгляді.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може

визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

23 квітня 2019 року представник позивача - адвокат Ганчук П.Я. подав до апеляційного суду клопотання про перенесення судового розгляду, призначеного на 23 квітня 2019 року, посилаючись на необхідність бути присутнім при слідчих діях у кримінальному процесі. При цьому, клопотання до канцелярії суду було подано об 11год. 37хв., а судове засідання було призначено на 11год. 30хв. (с.с.139), що ставило під сумнів дійсність зазначених адвокатом причин його неявки у судове засідання.

Разом з цим, з метою надання позивачу можливості бути представленою у судовому засіданні при розгляді її апеляційної скарги професійним представником, колегія суддів клопотання представника позивача задовольнила та відклала розгляд справи на 7 травня 2019 року, повідомивши про це у визначений законом спосіб, як позивача, так і її представника.

Однак, 7 травня 2019 року представником позивача - адвокатом Ганчуком П.Я. була подана завідомо безпідставна заява про відвід колегії суддів, що призвело до повторного відкладення розгляду справи.

Подаючи клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 21 травня 2019 року, представник позивача - адвокат Ганчук П.Я. надав копію ухвали про відкриття провадження у справі № 219/3215/19 від 22 квітня 2019 року, в якій не зазначені прізвища учасників справи, та копію договору про надання правової допомоги від 17 травня 2019 року, укладеного з ОСОБА_2

Разом з цим, про день та час розгляду апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Ганчук П.Я. отримав повідомлення 14 травня 2019 року (с.с.176), тобто до укладення договору з ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладені обставини і те, що неявка позивача та представника позивача у судове засідання є третьою, колегія суддів вважає, що представник позивача недобросовісно користується своїми процесуальними правами, заявляє завідомо безпідставні та необґрунтовані відводи колегії суддів, вчиняє дії, які призводять до відкладення судового розгляду апеляційної скарги та порушення встановлених законом строків для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, чим безпідставно затягує розгляду справи, тому колегія суддів визнала такі дії представника позивача зловживанням процесуальними правами.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів залишає клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ганчука П.Я. про відкладення розгляду справи без розгляду, та згідно положень ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справи у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суддя першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства у судах України, оскільки відповідачем є Російська Федерація, щодо якої встановлений судовий імунітет.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судді ґрунтується на нормах матеріального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила відповідачем іноземну

державу - Російську Федерацію, посилаючись на те, що внаслідок збройної агресії останньої загинув її чоловік, який проходив військову службу на території Донецької та Луганської областей, що завдало їй моральних страждань.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частина перша статті 3 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961р., стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993р. N 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах-внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її

органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

Доводи апеляційної скарги, що згідно норм процесуального права іноземна держава може бути учасником цивільних відносин, є правомірними. Разом з цим, пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Твердження у апеляційній скарзі, що Російська Федерація, внаслідок дій якої загинув чоловік позивача, є учасником цивільних правовідносин і несе повну відповідальність за відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, не може бути єдиною беззаперечною підставою для прийняття даного позову до розгляду національним судом України, так як це суперечить вищезазначеним нормам міжнародного права та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до чинного міжнародного законодавства та законодавства України не піддається сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації загинув чоловік позивача, що підтверджується наданими позивачем документами.

Однак, це не змінює того факту, що Російська Федерація як держава, яка користується суверенітетом, не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави України без її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень.

Також колегія суддів вважає, що випадки, зазначені у ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не можуть бути підставою для відкриття провадження у даній справі, оскільки застосування реторсії - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави, належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештський меморандум та інші міжнародні договори, не може бути підставою для недотримання Україною визнаних нею міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Крім того, на даний час не прийнято жодного ні міжнародного, ні внутрішнього документу, який би позбавив Російську Федерацію, як державу-агресора по відношенню до України, судового імунітету.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що даний позов не підлягає розгляду у судах у порядку цивільного судочинства і правильно відмовив у відкритті провадження на підставі п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції

ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк