Справа № 145/247/18
Провадження № 22-ц/801/151/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кіосак Н. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 145/247/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі Богацькій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду від 02.11.2018 року, ухваленого в приміщенні Тиврівського районного суду суддею Кіосак Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В с т а н о в и в :

19.02.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Зазначала, що 30.12.2014 року між нею та ОСОБА_7 було укладено договір позики на 6700 доларів США, в підтвердження чого ОСОБА_7, в присутності ОСОБА_8, 30.12.2014 року власноручно написав і підписав розписку, в якій зобов'язався повернути дані кошти 30.12.2015 року та щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 200 доларів США. Кошти ним були позичені для сімейних потреб, пов'язаним з родинним господарюванням його родини. На прохання ОСОБА_7, вона, порадившись зі своїм чоловіком ОСОБА_9, та, враховуючи, що проценти за договором позики ОСОБА_7 сплачувались своєчасно в повному обсязі, прийняла рішення про продовження терміну позики. Сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США сім'єю ОСОБА_7, в особі ОСОБА_7, його дочки - ОСОБА_6, невістки - ОСОБА_10, сплачувались регулярно до квітня 2017 року включно. Однак, починаючи з травня 2017 року по теперішній час, сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США позивачеві припинилась, сума позики в сумі 6700 доларів США їй не повернена. Станом на лютий 2018 року заборгованість за позикою складає 6700 доларів США основного боргу та 1800 доларів США - відсотків. В кінці вересня 2017 року їй стало відомо, що ОСОБА_7 помер, у зв'язку з чим, 17.11.2017 року нею було направлено звернення до Новоміської сільської ради, на яке вона отримала лист за № 02-13/145 від 29.11.2017 про те, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. З метою повернення позики та відсотків на адресу сім'ї ОСОБА_5 23.11.2017 року нею була направлена письмова вимога про повернення коштів відповідно до розписки від 30.12.2014 року, яку ОСОБА_4 отримала 29.11.2017 року. Однак, ОСОБА_4 листом від 07.12.2017 року повідомила їй, що зі слів її чоловіка -ОСОБА_7 їй відомо, що борг він повністю повернув і просила до неї з даного приводу не звертатись. Крім того, з метою отримання інформації стосовно відкриття спадщини нею направлялись відповідні заяви до Тиврівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса ОСОБА_11, приватного нотаріуса ОСОБА_12 Нотаріуси їй повідомили, що спадкова справа після ОСОБА_7 не заводилась.

Просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 6700 доларів США основного боргу за договором позики у національній валюті за курсом, встановленим НБУ, на день ухвалення рішення та 1800 доларів США - відсотків за користування позикою у національній валюті, встановленим НБУ, в рахунок погашення боргу ОСОБА_7, померлого 16.06.2017 року, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Тиврівського районного суду від 02.11.2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року в сумі 35000 грн. та судові витрати 350,05 грн. В задоволенні решти вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовлено. В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального права, а по справі ухвалити нове рішення яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначила, що судом допущено неповне з'ясування обставин ,що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права. Суд належним чином не звернув увагу, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на майно, за рахунок якої спадкоємці - відповідачі у справі мають можливість погасити заборгованість, крім того, гроші позичались спадкодавцем для потреб всієї сім'ї, яка займалась господарською діяльністю та використала позичені гроші. Не оформлення відповідачами спадщини, за умови її прийняття, не може бути підставою для відмови у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що останню слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судом встановлено, що згідно копії розписки ОСОБА_7 від 30 грудня 2014 року в присутності ОСОБА_8 ОСОБА_3 передала в борг ОСОБА_7 6700 доларів США на власні потреби з терміном погашення 30 грудня 2015 року та поверненням на вимогу позичальниці , з щомісячною сплатою останнім процентів в розмірі 200 доларів США. Суд встановив, що факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_3 грошових коштів у борг на вказаних умовах підтверджується, крім розписки, показами свідка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер .

На підставі вказаних у розписці умов позики, суд встановив ,що позивачка мала право на отримання від позичальника обумовлених сторонами процентів за користування коштами з часу їх надання у борг і по день ,що передував смерті ОСОБА_7 13.06.2017 року ,а ,встановивши факти повернення позивачці щомісячно по 200 доларів США до травня 2017 року, суд вірно встановив правову природу повернутих коштів ,як виплату відсотків за позикою ,а не повернення боргу, а тому на підставі ст.ст.1046-1053,1282 ЦК дійшов вірного висновку, що заборгованість ,що виникла за життя спадкодавця , має бути повернута позивачці спадкоємцями боржника, що прийняли спадщину. Про наявність боргу свідчить також знаходження розписки боржника ОСОБА_7 у кредитора ОСОБА_3.

Встановивши ,що спадщину після смерті боржника ОСОБА_7 у встановленому законом порядку прийняла лише дружина ОСОБА_4, звернувшись 12.12.2017 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та фактично проживаючи з спадкодавцем, а діти - відповідачі ОСОБА_5В .,ОСОБА_6 у передбачений законом спосіб відмовились від спадщини, суд на підставі ст.ст.1268,1270 ЦК вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до них та задоволення позовних вимог лише до дружини.

Встановлені обставини та рішення суду в цій частині відповідачами не оспорювались.

Вінницький апеляційний суд в складі колегії вважає висновки суду в цій частині обгрунтованими , оскільки вони базуються на вірно оцінених та правильно встановлених в цій частині обставинах справи, а також застосованих нормах права.

Разом з тим, з подальшими встановленими судом обставинами справи в частині розміру заборгованості і межах, в яких вона підлягала стягненню ,а також застосованими нормами права та висновками суду в цій частині, колегія погодитись не може, виходячи з наступного.

Суд виходив з того, що згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину, а тому, встановивши, що нерухомого майна у спадкодавця немає ,а двоє коней, продані ОСОБА_4 з її слів за 35000 грн., задовольнив вимоги позивачки лише у зазначеній сумі.

Разом з тим, виходячи зі змісту ст.218 ЦК України до складу спадщини входять не лише майно ,а усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Крім того, згідно зі ст. 190 ЦК майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права, тобто вирішують справи з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.

Згідно ст.1 Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права. Як і поняття «цивільних прав і обов'язків», концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві: певні інші права та інтереси, які становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з'ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи , суд повинен з'ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, який захищається цією статтею. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об'єктами були:

усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions");

· нерухомість, зокрема, маєтки («Колишній Король Греції та інші проти Греції» (The Former King Of Greece and Others v. Greece), заява № 25701/94, рішення від 23 листопада 2000 р.), земельна ділянка та будинок, будинки («Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), рішення від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52) та інша нерухомість;

· прибутки, що випливають з власності, зокрема, орендна плата (рента), передбачена договором, добровільно укладеним відповідно до законодавства («Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви

№№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р.);

· рухоме майно, наприклад, картина (зокрема, «Портрет молодого селянина» Ван Гога був предметом розгляду у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC] від 5 січня 2000 р., заява № 33202/96), або речі особи, що знаходяться в її помешканні («Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine), заява № 47148/99, рішення від 22 лютого 2005 р.);

· банківські внески («Гайдук та інші проти України» (Остаточна ухвала щодо прийнятності заяв № 45526/99 […], поданих ОСОБА_16 та іншими проти України від 2 липня 2002 р.);

· частка у пенсійному фонді («Мюллер проти Австрії», ухвала щодо прийнятності заяви № 6849/72, поданої Christian Muller v. Austria від 16 грудня 1974 р.;

· кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов'язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.);

· кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40);

У Рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 6 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45 суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.

· «активи», які можуть виникнути, зокрема, на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіянням («Прессос Компанія Навєра С.А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) (1), заява № 17849/91, рішення від 28 жовтня 1995 р.;

· «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.);

· майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви № 10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.);

· приватні власні інтереси, визнані відповідно до національного права (справа «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), рішення [GC] від 5 січня 2000 р., заява № 33202/96);

· акції компанії (ухвала щодо прийнятності заяв №№ 8588/79 та 8589/79 Lars Bramelid and Anne-Marie Malmstrom v. Sweden від 12 жовтня 1982 р.; «"Совтрансавто-Холдинґ" проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), заява №48553/99,рішення від 25 липня 2002 р.;

· патенти;

· «гудвіл» (goodwill) - накопичені нематеріальні активи підприємства, що включають її найменування, репутацію, ділові зв'язки (в тому числі клієнтуру), товарні знаки та ін.; власність «фірми» (Ван Марле та інші проти Нідерландів» (Van Marle and Others), заяви № 8543/79, 8674/79, 8675/79 та 8685/79, рішення від 3 червня 1986 р.;

· інше «майно»

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 12.04.2017 року у справі № 6-2962цс16.

Як вбачається з наявних на час розгляду справи судом першої інстанції матеріалів справи та довідок , після смерті ОСОБА_7 до майна померлого у Тиврівській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №384-2017 № у спадковому реєстрі 61721631 , його дружина ОСОБА_4 прийняла спадщину і успадкувала всі належні ОСОБА_7 права і обов'язки, як щодо майна, так і щодо майнових прав, які належали останньому , проте свідоцтв про право на спадщину не отримала. (а.с.113-126 т.1 )

Із довідки Новоміської сільської ради Тиврівського району від 18.10.2018 року, неможливість своєчасного подання суду якої стороною підтверджується копією поштового відправлення на ім'я ОСОБА_3 від 07.11.2018 року, вбачається, що згідно записів погосподарської книги Новоміської сільської ради №8 ,об'єкт погосподарського номеру 0732/1 домоволодіння по вул. Козацький Вал,12 у с. Красне рахувалось за ОСОБА_7 станом на день його смерті. Крім цього ,на цю дату за ним рахувалося 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку ,господарських будівель та споруд та 0,96 га для ведення особистого селянського господарства. Станом на 01.11.2018 року дане домоволодіння та 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку рахуються за ОСОБА_4.(а.с. 47 т.2)

Таким чином ,ОСОБА_4 юридично і фактично прийняла спадщину після спадкодавця ОСОБА_7 ,яка їй належить з часу відкриття спадщини і хоча свідоцтв про право на спадщину не отримувала, проте не позбавлена можливості в подальшому реалізувати та оформити за собою успадковані майнові права, в тому числі на нерухомість, в передбаченому законом порядку.

В той же час, колегія суддів вважає, що оскільки саме зволікання відповідачки з оформленням спадкових прав ,не виключено з метою ухилення від боргів спадкодавця, позбавляє можливості встановити точний обсяг та вартість всього спадкового майна (майнових прав), в межах якого підлягають задоволенню вимоги кредитора ,вказана бездіяльність не може бути підставою для відмови кредитору чи стягненні коштів лише у визнаному спадкоємцем об'ємі та вартості успадкованого майна.

Тому , з врахуванням викладеного і на переконання суду , вимоги позивачки відповідно до ст.1282 ЦК підлягають задоволенню повністю, оскільки відповідачка не довела суду, що вартість майна одержаного нею в спадщину є меншою ніж вимоги кредитора повністю.

Оскільки висновки суду в цій частині не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону , доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу , а рішення суду в частині розміру задоволених вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

З врахуванням визнаних ОСОБА_3 фактів продовження позики та сплати їй сім'єю ОСОБА_7 процентів за позикою включно по квітень 2017 року ,що підтверджується також наявністю у ОСОБА_3 розписки боржника, з відповідачки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума заборгованості ОСОБА_7 за позикою 6700 доларів США, що еквівалентно 194903 грн. і 200 дол. США відсотків за травень 2017 року, що еквівалентно 5418 грн, а всього 6900 дол. США, що еквівалентно 200 321 грн.

В іншій частині доводи апеляційної скарги щодо включення в розмір заборгованості процентів за період після смерті ОСОБА_7 та стягнення суми заборгованості з усіх відповідачів , є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання ОСОБА_7 щодо сплати процентів за договором позики припинилось з його смертю ,а відповідачі відмовились від спадщини ,що в силу ст.1282 ЦК виключає їх цивільну відповідальність. Відтак , рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК підлягають перерахуванню та розподілу понесені сторонами судові витрати пропорційно до прозміру задоволених позовних вимог. Відтак, на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню з ОСОБА_4 5008,02 грн. судових витрат .

Керуючись ст. ст. 374,376,381-383 ЦПК України ,апеляційний суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду від 02.11.2018 року в частині позовних вимог до ОСОБА_4 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в розмірі 6700 дол. США, що еквівалентно 194903 грн. і 200 дол. США відсотків за травень 2017 року, що еквівалентно 5418 грн, а всього 6900 дол. США, що еквівалентно 200321 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат 5008,02 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.