Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 466/4569/17

провадження № 61-2029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року у складі судді Свірідової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від

11 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шандри М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина Вячеславівна,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», Банк), третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу

Шапіро І. В., про визнання недійсним іпотечного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2007 року між позивачем та Банком було укладено іпотечний договір на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 вересня 2007 року

№ 24/150-07К, укладеного між Банком (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 , згідно якого остання зобов`язана Банку до 23 вересня 2037 року повернути кредит у розмірі 34 985,00 доларів США, а також проценти за користування ними в розмірі 12,45 % річних, комісії, неустойки та інші штрафні санкції. Згідно пункту 1.2 вказаного договору іпотеки предметом іпотеки є майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру

АДРЕСА_5 . Позивач зазначала, що 24 вересня 2007 року під час укладення оспорюваного договору іпотеки були порушені положення статті

5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинна на момент укладення цього договору, оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, тому на підставі статей 203, 215 ЦК України цей договір іпотеки, предметом якого є майнові права на квартири у незавершеному будівництвом житловому будинку, має бути визнаний судом недійсним.

У зв`язку з викладеним просила визнати недійсним іпотечний договір від

24 вересня 2007 року, укладений між Банком та нею на підставі статей 203, 215 ЦК України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року, позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 24 вересня 2007 року, який укладений між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (правонаступник - ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І. В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 3511, з моменту його укладення 24 вересня 2007 року.

Судові рішення мотивовані тим, що майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від

25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». Оспорюваний договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру було укладено 24 вересня 2007 року, а положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час його укладення не передбачалось передання в іпотеку майнових прав, тому передача будь-яких майнових прав на незавершені будівництвом квартири є неправомірною, у зв`язку з чим цей договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У лютому 2018 року ПАТ «Універсал Банк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами 24 вересня 2007 року було укладено кредитний договір на суму 34 985,00 доларів США з кінцевим терміном повернення отриманих коштів до 23 вересня 2037 року на придбання предмета іпотеки. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором того ж дня між ними було укладено й оспорюваний договір іпотеки, предметом якого стали майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру

АДРЕСА_5 . Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону України «Про іпотеку». Відповідно до пункту 1.5 оспорюваного договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.2 договору, а також після державної реєстрації та оформлення у встановленому чинним законодавством порядку права власності на нього за іпотекодавцем, зазначена нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. При цьому, сторони протягом 3 (трьох) робочих днів укладають в нотаріальній формі додатковий договір про зміну предмета іпотеки, а саме замість майнових прав на нерухоме майно предметом іпотеки стає відповідне нерухоме майно із зазначенням правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на нього у іпотекодавця, реєстрацію права власності в органах БТІ та ЕО, та оціночної вартості предмета іпотеки. У зв`язку з цим банк вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням його прав та норм законодавства.

АГРУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 24 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро Іриною В`ячеславівною за реєстровим

№ 2511 (а. с. 14-17).

Згідно положень пункту 1.1 договору іпотеки, він забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору №24/150-07К від

24 вересня 2007 року, а також будь-яких додаткових угод до нього (далі-Кредитний договір), укладеного між Банком (Іпотекодержателем) та позивачем ОСОБА_1, згідно якого позичальник зобов`язаний кредитодавцю до 23 вересня 2037 року повернути кредит у розмірі

34 985,00 доларів США, а також проценти за користування ним в розмірі

12,45 % річних, комісії, неустойки та інші штрафні санкції, а також інші платежі, передбачені кредитним договором та/або даним Договором, в тому числі витрати, понесені Іпотекодержателем у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 7-10).

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, судами вирішувався спір щодо недійсності іпотечного договору з тих підстав, що на момент укладення оспорюваного договору майнові права на об`єкти незавершеного будівництва (квартири) не могли бути предметом іпотеки.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин щодо передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції Закону врегульовані не були.

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до числа предметів іпотеки згідно із Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, що набрав чинності 14 січня 2009 року, яким були внесені зміни і до Закону України «Про іпотеку».

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15.

З огляду на наведене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при укладенні договору іпотеки від 24 вересня 2007 року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене правом набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Разом з тим, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.5 іпотечного договору від 24 вересня 2007 року, укладеного між сторонами, передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію предмета іпотеки, а також після оформлення реєстрації, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки, а після набуття права власності сторони укладають додаткову угоду, визнаючи, що предметом іпотеки стає відповідне нерухоме майно. Така угода повинна бути укладена протягом трьох робочих днів після реєстрації іпотекодавцем прав власності на квартиру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через десять років після його укладення спрямовані на уникнення належного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Суди попередніх інстанцій вищевказаному оцінки не надали і, визнаючи недійсним пункт договору іпотеки, не врахували, що оскаржуваним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 05 червня 2003 року не передбачали, що предметом іпотеки можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору.

Сам по собі факт того, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Такий правовий висновок викладено Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження

№ 61-5085сво18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Позивачем в порушення вимог статей 58-60 ЦПК України 2004 року не надано належних і допустимих доказів на підтвердження порушення її прав оскаржуваним іпотечним договором, зокрема внаслідок зазначення в ньому як предмета іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру НОМЕР_3 у будинку. Позивачем не доведено, яким чином здійсненням нею особисто передачі в іпотеку майнових прав порушуються її права на проінвестовану нерухомість, оскільки саме з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором нею передано в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру.

У процесуальних діях ОСОБА_1 , які спрямовані на оспорювання укладеного нею договору іпотеки за спливом майже десяти років після його укладення з визначених підстав, наявні ознаки, які можуть свідчити лише про її намір ухилитися від належного виконання взятих на себе зобов`язань перед Банком за кредитним та іпотечним договорами.

Отже, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за оскаржуваним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю, не довела наявності порушення її прав.

При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що передбачених статтями

203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним вищевказаного договору іпотеки не має.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання чи додаткової перевірки доказів, обставини справи судом встановлено повно і всебічно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на задоволення касаційної скарги, судовий збір, сплачений відповідачем за перегляд справи у суді касаційної скарги підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шапіро Ірина Вячеславівна, про визнання недійсним іпотечного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (, МФО 322001, р/р НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1 280,00 грн (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик