КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/4393/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Юзькова О.Л.

Унікальний №308/10029/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Просила стягнути з ПАТ «Промінвестбанк» на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка виникла внаслідок незаконної бездіяльності банку щодо виконання обов'язків іпотекодержателя по звільненню з-під обтяжень нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кошти в розмірі 894 788,97 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 16 липня 2007 року між позивачем та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір іпотеки №198/23-2007, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., зареєстрований за № 3057.

17 січня 2008 року між позивачем та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір іпотеки №86, посвідчений приватним нотаріусом Капітула Г.Д.

Позивач неодноразово протягом 2013-2014 років зверталась з заявами до банку щодо вчинення дій для зняття заборони на відчуження нерухомого майна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Промінвестбанк» було задоволено, визнано бездіяльність ПАТ «Промінвестбанк» щодо невиконання обов'язків іпотекодержателя по звільненню з-під обтяжень нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 531,6 кв.м.

Позивач належним чином виконала свої зобов'язання за кредитними договорами, проте будь-яких дій спрямованих на вилучення інформації з Реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна банком здійснено не було.

15 квітня 2013 року між позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. За умовами договору сторони зобов'язувались укласти в строк до 17 години 24 травня 2013 року основний договір купівлі-продажу будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

На виконання умов попереднього договору ОСОБА_6 як покупцем було передано позивачу суму завдатку в розмірі 400 000,00 грн.

Укладення основного договору у визначені строки не відбулось через існуючу в Державному реєстрі обтяжень та заборон, Державному реєстрі іпотек заборону на відчуження. На цій підставі приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У зв'язку з невиконанням позивачем умов попереднього договору ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача суми завдатку в подвійному розмірі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2013 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму в розмірі 891 347,97 грн., а також судові витрати.

На підставі заяви стягувача та виконавчого листа виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області державною виконавчою службою було відкрито виконавче провадження.

24 березня 2014 року ОСОБА_2 змушений був виконати судове рішення та сплатив стягувачу кошти.

З метою відшкодування завданих збитків у вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Промінвестбанк», однак у задоволенні позову було відмовлено, оскільки банк не був належним відповідачем у справі.

20 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до позивача з претензією щодо стягнення коштів у розмірі 897 788,97 грн.

19 червня 2015 року позивач виплатила ОСОБА_2 вказані кошти, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою.

За переконанням позивача бездіяльність відповідача, яка виявилась у не знятті арешту на належне їй на праві власності майно, після виконання позивачем взятих на себе зобов'язань та неодноразові звернення з заявами, завдала їй матеріальної шкоди в розмірі виплаченого поручителю відшкодування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 23 січня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що посилання суду першої інстанції на відсутність підстав для застосування положень ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України до спірних правовідносин є необґрунтованими, оскільки положення даної статті містять загальні підстави відповідальності за завдану особі майнову недоговірну шкоду. Саме відсутність не договірних відносин між боржником та кредитором передбачає необхідність її застосування.

Судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ч.1 ст.1191 ЦК України.

Апелянтом було доведено існування причинно-наслідкового зв'язку між діями банку та завданою їй майновою шкодою. Неправомірність дій відповідача відображена в рішенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 лютого 2016 року. Однак судом першої інстанції дана обставина була проігнорована.

Судом першої інстанції не було надано належної оцінки всім обставинам справи, оскільки через неправомірні дії відповідача позивач зазнала шкідливих наслідків, які виразились у стягненні з неї суми завдатку у подвійному розмірі разом зі штрафними санкціями на загальну суму 894 788,97 грн.

Будь-якої правової оцінки факту наявності та/або відсутності причинно-наслідкового зв'язку між діями банку та завданої позивачу шкоди оскаржуване рішення не містить.

Окрім того судом першої інстанції було порушено положення ч.6 ст.259 ЦПК України щодо строків виготовлення повного тексту судового рішення, яке тривало понад чотири місяці.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Ігнатенко С.С. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Представник ПАТ "Промінвестбанк" заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та проси в її задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що 10 грудня 2013 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 891 347,97 грн. за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу з вини відповідача, з яких: 800 000,00 грн. подвійний розмір завдатку; 80 000,00 грн. штрафних санкцій, 11 347,97 грн. сума відсотків за користування коштами та судовий збір у сумі 3 441,00 грн.

Вважаючи, що дана шкода були заподіяна позивачу з вини ПАТ "Промінвестбанку", позивач звернулась з позовом до ПАТ "Промінвестбанк" про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 894 788,97 грн., та судового збору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, якими пов'язується можливість застосування положень ст.1166 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Колегія суддів встановила, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатській області від 04 лютого 2016 року встановлено, що 13 липня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_8 було укладено договір про іпотечний кредит №31/22-07, на підставі якого ОСОБА_8 було отримано кредит у сумі 99 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання кредитного договору про іпотечний кредит №31/22-07 від 13 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір за № 198/23-2007 від 16 липня 2007 року, за умовами якого майновий поручитель передала у іпотеку банку, належний її на праві власності, житловий будинок за адресою - АДРЕСА_1.

Крім того, 17 січня 2008 року між ОСОБА_9 та ЗАТ «Промінвестбанк» було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого ОСОБА_9 отримала 99 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання договору про іпотечний кредит №03/8-08 від 17 січня 2008 року між ПАТ "Промінвестбанк" та ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_2, було укладено іпотечний договір №198/23-2007 від 16 липня 2007 року, за умова якого майновий поручитель передав банку в іпотеку житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі договорів іпотеки на зазначений об'єкт нерухомості було накладено заборону відчуження.

Заборгованість за кредитом ОСОБА_8 погашено у повному обсязі 10 листопада 2010 року.

Заборгованість за кредитом ОСОБА_9 було погашено у повному обсязі 30 серпня 2012 року.

Після погашення іпотечних кредитів відповідачем ПАТ «Промінвестбанк» не було знято заборони на відчуження нерухомого майна.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатській області від 04 лютого 2016 року було визнано незаконною бездіяльність ПАТ "Промінвестбанк" щодо невиконання обов'язків іпотекодержателя по звільненню з-під обтяжень нерухомого майна.

Проте, як встановив суд першої інстанції 15 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д.

За умовами договору сторони зобов'язались укласти основний договір купівлі-продажу будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1, в строк до 17 години 24 травня 2013 року.

На виконання умов попереднього договору ОСОБА_6 як покупцем було передано позивачу суму завдатку в розмірі 400 000,00 грн.

Укладення основного договору у визначені строки не відбулось через існуючу в Державному реєстрі обтяжень та заборон, Державному реєстрі іпотек заборону на відчуження.

На цій підставі приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У зв'язку з невиконанням позивачем умов попереднього договору, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2013 року, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 суму в розмірі 891 347,97 грн., а також судові витрати.

24 березня 2014 року ОСОБА_2 виконав судове рішення та сплатив стягувачу кошти.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зазначені умови повинні були бути відомі позивачу при укладені попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Колегія суддів встановила, що на момент укладення попереднього договору ОСОБА_1 було відомо про наявність заборони на відчуження предмету договору будинку позивача розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Перед укладенням попереднього договору купівлі-продажу належного ОСОБА_1 будинку, вона свідомо розуміла, що будинок знаходиться під забороною реалізації, а тому усі ризики пов'язані з укладенням та виконанням попереднього договору, прийняла на себе на власний розсуд.

Колегія судів звертає увагу на те, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2013 року, кошти за невиконання попереднього договору були стягнуті з ОСОБА_2, сина позивача, який не був стороною попереднього договору, що є суттєвою помилкою та неуважністю суду. Однак це рішення набрало законної сили.

Зазначеним рішенням взагалі не вирішено питання щодо позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_1

Посилання позивача на те, що вона вимушена була повернути сину ОСОБА_2 стягнуті з нього за рішенням суду кошти, на думку колегії, є відповідною маніпуляцією обставинами з метою стягнення коштів з відповідача, оскільки підстав для виплати коштів ОСОБА_2 не має і не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що дійсно ОСОБА_1 не довела своїх вимог на відшкодування шкоди з відповідача.

Своє право ОСОБА_1 реалізувала звернувшись з позовом до ПАТ "Промінвестбанк" щодо стягнення моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо відсутність підстав для застосування положень ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України до спірних правовідносин, з підстав викладених вище.

З тих самих підстав колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо доведеності існування причинно-наслідкового зв'язку між діями банку та завданою їй майновою шкодою.

Щодо порушення судом першої інстанції строків виготовлення повного тексту рішення суду, то на висновок суду першої інстанції зазначене не впливає.

Інші доводи апелянта на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, доводів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 травня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В. Борисова