П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/2037/19

Провадження № 22-ц/4815/545/19

Головуючий у Рівненському міському суді: Галінська В.В.

Ухвалу постановлено в м. Рівне 26.02.2019

об 11 год. 03 хв.

Повний текст складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ;

заінтересована особа: головний державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік Катерина Василівна;

за участі (в апеляційному суді): заінтересованої особи та її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік Катерини Василівни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на дії головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Шупік К.В. (далі - державний виконавець).

Мотивуючи скаргу, зазначав, що 20 липня 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано виконавчий лист на примусове виконання рішення від 07 квітня 2017 року, яким стягнуто із ОСОБА_2 на його користь 36 000 гривень заборгованості по орендній платі та 1 000 гривень заподіяної моральної шкоди. За виконавчим листом було відкрито виконавче провадження, однак стягнення коштів не проводилося. Згодом, 22 січня 2019 року заявник отримав постанову державного виконавця від 27 грудня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу. Підставою для повернення стала відсутність у боржника майна на яке може бути звернуто стягнення, з урахуванням безрезультатності вжитих заходів щодо розшуку такого майна, а також того, що боржник офіційно не працював та не отримував пенсії.

Вважав, що повернення виконавчого листа протиправне, адже державним виконавцем не належним чином та не у повному обсязі проводились дії з виконання рішення суду.

За наведених міркувань просив визнати незаконними дії державного виконавця з повернення виконавчого листа стягувану; скасувати постанову державного виконавця від 27 грудня 2018 року та зобов`язати державного виконавця винити дії, передбачені ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задоволено частково.

Визнано неправомірними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Шупік К.В. щодо повернення виконавчого документу стягувачу та постанову від 27 грудня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу.

Зобов`язано державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Шупік К.В. вчинити дії передбачені ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа у справі № 569/11312/16-ц, виданого 20 червня 2017 року Рівненським міським судом.

На ухвалу суду державним виконавцем подано апеляційну скаргу, де покликався на необґрунтованість та незаконність ухвали, що полягало у неповному з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість посилань суду на норми Закону України "Про виконавче провадження" в попередній редакції, тобто від 21 квітня 1999 року, що суперечить Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Також вказано про невідповідність обставинам висновку суду щодо відсутності даних про вжиття державним виконавцем усіх передбачених законом і достатніх для виявлення майна боржника дій. На противагу цього висновку наводив перелік вчинених дій при виконанні рішення суду, що підтверджували реалізацію наданих Законом України "Про виконавче провадження" державному виконавцю прав для виконання виконавчого документу, які зазначались й у поданому запереченні на скаргу ОСОБА_1 Крім того, хибними є покликання на відсутність ініціювання питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою виявлення майна, на яке може бути звернуто стягнення. Так, пункт 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" вказує про право, а не обов`язок, державного виконавця звернутися до суду з таким поданням і, беручи до уваги відсутність у боржника будь-якого майна, питання проникнення до житла було недоцільним. Вважає, що стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1

Відзиву на апеляційну скаргу заявником не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи державного виконавця, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості скарги, оскільки за обставинами справи державний виконавець не вжив усіх передбачених законом заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, а фактичне припинення виконання рішення суду порушує законні майнові права стягувача.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 20 червня 2017 року Рівненським міським судом Рівненської області на виконання свого рішення від 07 квітня 2017 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 000 гривень заборгованості по орендній платі та 1 000 гривень заподіяної моральної шкоди (а.с. 2).

22 червня 2017 року відкрито виконавче провадження №54179630 з примусового виконання зазначеного рішення суду (а.с. 8).

З наданих копій матеріалів виконавчого провадження судом з`ясовано, що державним виконавцем вчинявся ряд виконавчих дій на виконання виконавчого листа, проте рішення суду так і не виконано. Державним виконавцем не здійснювались заходи із арешту, опису та вилучення майна, не ініційовано питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, з`ясування питань наявності майна боржника у інших осіб, наявності спільного з іншими особами майна. Саме звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації, що забезпечить реальне виконання рішення суду щодо майнової відповідальності боржника.

Між тим, 27 грудня 2018 року винесено постанову, якою повернуто ОСОБА_1 виконавчий лист (а.с. 3). Підставою для вчинення оскаржуваної виконавчої дії стала відсутність у боржника зареєстрованого майна, нерухомості, на яке може бути звернено стягнення, відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах, а також те, що боржник офіційно не працевлаштований та не отримує пенсії. В свою чергу, дії щодо розшуку майна на яке можливо здійснити стягнення, виявились безрезультатними.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як стверджується у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04), право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, п. 40. Reports of Judgments and Decisijns 1997-ІІ).

Нормами пункту 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено підставу повернення виконавчого документа стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними.

Натомість державним виконавцем не спростовано, що у боржника відсутнє інше майно, на яке може бути звернуто стягнення, а також, що ним ужито всіх вичерпних заходів до розшуку майна і ці заходи не дали необхідних наслідків.

Тому повно і правильно з`ясувавши обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив скаргу ОСОБА_1 , визнавши неправомірними дії та постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Відповідно до ч.1 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець, якщо його постанову про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнано судом незаконною чи скасовано в установленому законом порядку, відновлює виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про вжиття усіх можливих, передбачених законом заходів на виконання рішення суду, то вони не заслуговують на увагу і спростовуються правильністю висновків суду.

При цьому, апеляційний суд погоджується, що покликання суду на ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" є помилковими, а тому до прав та обов`язків учасників процесу не може бути застосований закон, який втратив чинність.

Так, частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Поготів, на переконання колегії суддів, вимога про зобов`язання вчинення державного виконавця дій, які передбачені правами державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження не підлягає до задоволення, адже здійснення своїх повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади в межах законів України і так встановлено Конституцією України.

Підставою для зміни судового рішення у резолютивній частині відповідно до п. 1 ч. 1 і ч.4 ст. 376 ЦПК України шляхом виключення абзацу, яким зобов`язано державного виконавця вчинити дії, передбачені ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року змінити, виключивши з її резолютивної частини абзац 3, а саме "Зобов`язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Шупік К.В. вчинити дії передбачені ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", з примусового виконання виконавчого листа по справі № 569/11312/16-ц виданого 20.06.2017 року Рівненським міським судом".

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 15 год. 45 хв. 21.05.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків