Справа № 758/6712/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., секретарів судового засідання Мишак І.Ю., Луценко К.І., Добривечір А.О., за участю прокурорів Дергунова Д.С., Фостуса Є.І., представника ФДМ України - Іжаківського А.О., відповідача ОСОБА_2, представників відповідача - адвокатів Ганіна С.А., Пушок С.В., Назаренко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом заступника прокурора міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_6, про витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2018 р. заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001339 від 03.05.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного вибуття з державної власності нерухомого майна, а саме, нежилого будинку (літера «А») площею 613,20 кв. м по АДРЕСА_3 (надалі за текстом - спірна будівля), яку побудовано за радянських часів, та яка знаходилась у користуванні колишніх організацій Добровільних товариств сприяння армії, авіації та флоту (надалі за текстом - ДТСААФ СРСР), а після розпаду СРСР, Подільської районної організації товариства сприяння обороні України. Спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно, а тому підлягає витребуванню в судовому порядку на користь держави, з огляду на те, що республіканські організації ДТСААФ діяли за загальним статутом ДТСААФ СРСР та були громадськими організаціями загальносоюзною підпорядкування. Товариство сприяння обороні України, як всеукраїнське громадське добровільне оборонно-патріотичне та спортивно-технічне об'єднання громадян створене 26.09.1991 р. за рішенням позачергового з'їзду ДТСААФ України та є правонаступником ДТСААФ УРСР. При цьому, Подільська районна організація товариства сприяння обороні України є правонаступником Подільської районної організації ДТСААФ України, а тому, з огляду на положення Указу Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» № 1452-ХІІ від 30.08.1991 р., Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» № 1540-ХІІ від 10.09.1991 р., Постанови Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» № 2268-ХП від 10.04.1992 р. та Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» № 3943-ХІІ від 04.02.1994р., перехід права власності на неї повинен був відбуватись виключно у встановленому законом порядку за обов'язкової участі Фонду державного майна України.

Разом з цим, будь-яких рішень щодо відчуження вказаного майна державною не приймалось, що підтверджується листом Фонду державного майна України від 13.10.2017 р. № 10-24-19387, а відтак, волевиявлення дійсного власника на відчуження спірного нерухомого майна, було відсутнє. Оскільки Фонд державного майна України будь-яких рішень щодо відчуження спірного нерухомого майна не приймав, а майно вибуло з володіння власника - держави, не з його волі, а відтак, наявні усі правові підстави для витребування цього майна у державну власність на підставі ст. 388 ЦК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2018 р. відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с. 144-145).

26.09.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого Постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» № 227 від 24.09.1991 р. передбачено, що організацію роботи по переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у відання органів державного управління України покладено на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 вересня 1991 року № 237, Фонд державного майна України та органи державного управління України, у відання яких переходять зазначені підприємства. Міністерствам і відомствам України здійснити, в основному, до 1 жовтня 1991 року прийняття у своє відання підприємств, установ та організацій згідно з додатком і повністю закінчити цю роботу до 1 грудня 1991 року. У Додатку до вказаної Постанови організації ДТСААФ не передбачено.

Постановою Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» № 3943-ХІІ від 04.02.1994 р. визначено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (п. 1). Пунктом 2 даної Постанови визначено Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 13.01.1995р. № 18, прийнятою на виконання вищезгаданої Постанови Верховної Ради України постановлено, що до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покласти на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. Згідно такого додатку у Переліку майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, управління яким покладається на міністерства, спірна будівля та майно ДТСААФ, не передбачено.

Не передбачене також вищевказане майно й у Переліку підприємств, установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності, що передаються до сфери управління міністерств, інших підвідомчих Кабінету Міністрів України органів державної виконавчої влади, встановленому Додатком до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.1993 р. № 72 «Про заходи щодо організації виконання Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності».

Також, як зазначалось вище, для застосування механізму захисту, передбаченого ч. 1 ст. 388 ЦК України, повинно бути встановлено як належність майна конкретній особі на праві власності, так і чітко визначено (ідентифіковано) саме майно, яке належить такому власнику та витребовується від набувача. При цьому, згідно наявних в матеріалах справи доказів відповідач є власником конкретного об'єкту нерухомого майна - нежилого будинку (літ. А1 заг. площею 613.2 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_3. Однак, ані прокурором, як позивачем по справі не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у державній власності перебував саме цей об'єкт нерухомого майна, що має свої індивідуальні ознаки - нежилий будинок (літ. А), загальною площею 613.2 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_3.

В порушення вимог ст.ст. 77-81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт виникнення права державної власності на спірне нерухоме майно - нежилий будинок (літ. А) заг. площею 613,2 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_3. Натомість, матеріали справи містять докази, які підтверджують факт належного набуття прав власності на спірне нерухоме майно Подільською районною організацією ТСО України, та факт подальшого законного відчуження такого майна та його правомірне набуття відповідачем.

Таким чином, вимоги про витребування від відповідача спірної будівлі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, стороною відповідача зауважено, що відповідач як добросовісний власник спірної будівлі повністю ніс увесь тягар по утриманню цього майна, а також усі витрати, пов'язані з володінням цим об'єктом, окрім того, поніс та несе значні витрати на реконструкцію та відновлення цієї споруди, цим самим перетворюючи ветху занедбану будівлю, яка не лише ніяк не могла використовуватись, а фактично, могла стати потенційним джерелом небезпеки з огляду на її стан, на повноцінний об'єкт інфраструктури. Враховуючи наведене, просив в задоволенні позову відмовити.

Окремо, відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

08.11.2018 р. представником відповідача долучено до матеріалів справи заперечення (а.с. 219-225), згідно яких стороною відповідача зазначено, що в аспекті організаційно-структурного підпорядкування республіканські організації ДТСААФ (зокрема, ДТСААФ УРСР), так само як і обласні, міські й районні організації ДТСААФ (зокрема, Київські обласна та міська організація ДТСААФ), були самостійними організаційними одиницями, мали власні органи управління, в т.ч. вищі виборні органи, виконавчі органи та органи контролю за діяльністю виконавчих органів, тобто, мали власне організаційно- структурне підпорядкування, а не загальносоюзне. Окрім того пунктом 53 розділу IX Статуту ДТСААФ СРСР 1988 року безпосередньо встановлено, що Центральний комітет ДТСААФ СРСР, ЦК ДТСААФ союзних республік, крайові, обласні, окружні, міські, районні комітети і комітети первинних організацій ДТСААФ, а також об'єднання, підприємства, організації, науково-конструкторські бюро і інші установи, що створюються ЦК ДТСААФ СРСР, ЦК ДТСААФ союзних республік, крайовими та обласними комітетами Товариства у відповідності до положень та уставів про них, що мають відокремлено майно та знаходяться на самостійному балансі, є юридичними особами. Цим же пунктом передбачено, що у відповідності до діючого законодавства вони мають право, серед іншого, розпоряджатися майном і коштами, укладати договори та угоди, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі, придбавати, реалізовувати та орендувати майно, здійснювати будівництво, ремонт, розширення, реконструкцію та технічне переоснащення підприємств, учбових організацій, спортивних та інших споруд, тощо. А відтак, ДТСААФ УРСР, Київська обласна організація ДТСААФ та Київська міська організація ДТСААФ не були громадськими організаціями загальносоюзного підпорядкування; майно, яке знаходилось у віданні, володінні та/або користуванні ДТСААФ УРСР, Київської обласної чи Київської міської організації ДТСААФ (знаходилось на балансі комітетів відповідних організацій) є їх власним майном, та жодним чином не відноситься до майна загальносоюзної громадської організації (в даному випадку - ДТСААФ СРСР, яке мало власне відокремлене майно (що знаходилось на балансі ЦК ДТСААФ СРСР), у зв'язку з чим, позов просили залишити без задоволення.

17.10.2018 р. представником прокуратури було надано відповідь на відзив (а.с. 233-238), відповідно до якої викладено позицію щодо віднесення спірного майна до державної власності в силу закону, а Фонд державного майна України, в свою чергу, здійснює право розпорядження цим майном, що також підтверджується позицією Фонду, яка також наявна в матеріалах справи. При цьому, зауважено про те, що не можуть бути прийняті судом до уваги і доводи відповідача про невжиття заходів щодо належного управління спірною будівлею та пасивної поведінки Фонду в частині управління майном, оскільки Фонд, уповноважений державою розпоряджатися вказаним майном, самостійно вправі вирішувати питання використання цього майна та його подальшого відчуження. Також, посилався на те, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються.

В додаткових письмових поясненнях стороною відповідача наголошено на тому, що прокурором не надано доказів того, що Фонд державного майна України здійснює захист інтересів неналежним чином або всупереч вимогам Закону, таким чином, відсутні підстави для звернення прокуратурою з даним позовом до суду.

Крім того, зазначено, що відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Органом, від імені якого пред'явлено позов, та на який покладено обов'язок управління об'єктами державної власності, є Фонд державного майна України, а тому заступник прокурора міста Києва зобов'язаний був у відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до Фонду державного майна України з повідомленням про представництво даного органу в суді в даній справі. Натомість, заступником прокурора міста Києва подано позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, однак, не подано до суду доказів щодо повідомлення його про представництво інтересів в суді. Поряд з цим, посилання у позовній заяві на повідомлення Фонду державного майна України про намір звернутися до суду з указаним позовом не може бути доказом належного виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

В судовому засіданні 03.12.2018 р. за клопотанням сторін судом залучено до участі у справі в якості третьої особи: Міністерство оборони України та ОСОБА_6

Під час розгляду цивільної справи, учасниками додавались письмові пояснення та клопотання, серед яких, заява позивача про поновлення строку позовної давності.

В судовому засіданні представники позивача вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

В судовому засіданні відповідач та його представники заперечували проти задоволення позову, мотивуючи законністю відчуження спірної будівлі, недоведеністю належності спірного майна ДТСААФ та пропуском строку позовної давності позивачем.

Треті особи: ОСОБА_6 та Міністерство оборони України в судове засідання не з'явились, явку своїх представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, та його представників, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою ( заявою ), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь - якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України " Про прокуратуру ".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, що стосується належності спірного об'єкту нерухомого майна судом встановлено.

Доводи позову зводяться фактично до відсутності дозвільного рішення Фонду державного майна на відчуження спірного об'єкту нерухомого майна.

Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 123849426 від 15.05.2018 р. (а.с. 119-132, деталізована інформація), власником спірного майна є відповідач, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. 08.12.2010 року за реєстровим номером 442, яке зареєстровано в Реєстрі прав власності 16.12.2010 року. Інформація про деталізацію містить відомості щодо попереднього власника спірного майна ОСОБА_6, що володіла на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк В.С. 15.04.2009 р. за реєстровим номером 372, та зареєстроване право 02.12.2010 р. При цьому, відомості щодо належності майна Подільській районній організації Товариству сприяння обороні України містяться в договорі купівлі-продажу нежилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк В.С. 15.04.2009 р. за реєстровим № 372 (а.с. 77-79). Так, вказаний договір містить опис документа, на підставі якого підтверджувалась на той час належність Подільській районній організації Товариству сприяння обороні України, спірного майна - на підставі Свідоцтва серії НОМЕР_2 на право на власність, виданого Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 27.01.2000 р. згідно Наказу «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» від 25.01.2000 р. № 28-В. При цьому, право власності на таке майно зареєстровано в Київському міському БТІ 10.02.2000 року в реєстрову книгу № 26П-265 за реєстровим № 3328П, та вказане свідоцтво після вчинення нотаріальної дії залишилось на зберіганні в справах нотаріуса, згідно чинного законодавства, в тому числі, на час відчуження спірного майна.

Так, аналізуючи опис правовстановлюючого документу, на підставі якого зареєстровано право власності за Подільською районною організацією Товариства сприяння обороні України в Київському міському БТІ 10.02.2000 року в реєстрову книгу № 26П-265 за реєстровим № 3328П, суд дійшов до наступного висновку.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 р. N 121 (надалі за текстом - Інструкція), що діяла на момент оформлення права власності Подільській районній організації Товариству сприяння обороні України, визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні та була розроблена у відповідності з чинним на той час законодавством на підставі Положення про Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України, затвердженого Указом Президента України від 09.12.1997 р. N 1342/97. Така Інструкція діяла на всій території України і була обов'язковою для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності.

Так, відповідно до п. 1.7. Інструкції, реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Відповідно до Додатку 1 до вказаної Інструкції, що містить перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, серед яких значиться, зокрема, свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевої виконавчої влади чи місцевого самоврядування.

З метою управління, приватизації розпорядження майном рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 17.02.1992 р. №161 було створено Фонд комунального майна міста. До комунальної власності міста було прийнято всі підприємства побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування, плодоовочевої торгівлі, заклади охорони здоров`я, установи культури, освіти, фізичної культури та спорту, об'єкти житлового господарства тобто усі підприємства, організацій та установи, які забезпечували життєдіяльність міста та його громади.

У зв'язку з прийняттям Закону України «Про приватизацію державного майна» у 1992 році було розпочато приватизацію майна. Фонд комунального майна міста Києва згідно з Розпорядженням представника Президента України від 17.11.1992 р. №1417 реорганізований в Департамент по управлінню майном у м. Києві, який відповідно до свого положення займався виключно управлінням майном, а питання приватизації були передані Фонду комунального майна, який згодом був реорганізований в Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

У період з 1992 проходила реорганізація органу управління майном, зокрема, згідно Розпорядження КМДА від 08.06.1998 р. №1195, Головне управління житлового господарства та майна міста КМДА реорганізовано шляхом створення на його базі Головного управління житлового господарства КМДА та Головного управління майном КМДА.

За період свого існування Головне управління, як орган управління майном, здійснювало управління майном, яке належить територіальній громаді м. Києва, вело облік майна, узагальнювало звітність по фінансово-господарській діяльності підприємств, установ, організацій, затверджувало фінансові плани підприємств комунальної власності міста, здійснювало облік орендарів та організовувало роботу по впорядкуванню орендних відносин, готувало відповідні документи, які затверджувались на сесії Київської міської ради.

З 1996 року Головним управлінням майна було запроваджено видачу свідоцтв на право власності на об`єкти нерухомості.

При цьому, відчуження державного майна здійснюється, зокрема, шляхом приватизації з видачею відповідного свідоцтва про право власності.

Враховуючи наведене, факт прийняття Наказу «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» від 25.01.2000 р. № 28-В, на підставі якого видано свідоцтво серії НОМЕР_2 на право на власність, Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 27.01.2000 р. свідчить про віднесення належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Згідно наданого в матеріалах справи Наказу «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» від 25.01.2000 р. № 28-В, останній видано на виконання Розпорядження Голови Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 р. № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна», яким передбачено порядок видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, зокрема, на жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим номером по вулиці, площі, провулку; вбудовані в жилі будинки та прибудовані до жилих будинків нежилі приміщення; частини будинків або окремо визначені приміщення жилих та нежилих будинків; квартири багатоквартирних будинків; дачі, садові будинки, гаражі; нежилі будинки.

А відтак, свідоцтво серії НОМЕР_2 на право на власність, видане Головним управлінням майном Київської міської державної адміністрації 27.01.2000 р. фактично видано самим Фондом державного майна у приватну власність Подільській районній організації Товариству сприяння обороні України, а, документом, на підставі якого видане вказане свідоцтво, є Наказ Головного управління майном № 28-В від 25.01.2000 р., та відповідна реєстрація права власності на цій підставі, що спростовує доводи позивача щодо незаконності перебування у власності Подільській районній організації Товариства сприяння обороні України спірного майна.

Крім того, на підтвердження факту наявності або відсутності майна у статутному капіталі ДТСААФ спірного майна, стороною позивача Статуту такої організації надано не було, а також не було заявлено клопотання про витребування останнього.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» № 1540-ХІІ від 10.09.1991р. майно та фінансові ресурси підприємств, установ та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Статтею 2 цього Закону зобов'язано Кабінет Міністрів України, в основному до 1 жовтня 1991 року, забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 1 грудня 1991 року. Майно цих підприємств передати Фонду державного майна (дію статті 2 зупинено у частині повноважень Фонду державного майна України, крім його повноважень як орендодавця згідно з Декретом № 8-92 від 15.12.1992 р.). Постановою Кабінету Міністрів України «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» № 227 від 24.09.1991 р. передбачено, що організацію роботи по переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у відання органів державного управління України покладено на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 вересня 1991 року № 237, Фонд державного майна України та органи державного управління України, у відання яких переходять зазначені підприємства. Міністерствам і відомствам України здійснити, в основному, до 1 жовтня 1991 року прийняття у своє відання підприємств, установ та організацій згідно з додатком і повністю закінчити цю роботу до 1 грудня 1991 року. У Додатку до вказаної Постанови організації ДТСААФ не передбачено. Постановою Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» № 3943-ХІІ від 04.02.1994р. постановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (п. 1). Пунктом 2 цієї постановлено Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. Постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 13.01.1995р. № 18, прийнятою на виконання вищезгаданої постанови Верховної Ради України № 3943-ХІІ від 04.02.1994р. постановлено, що до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, покласти на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. Згідно такого додатку у Переліку майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, управління яким покладається на міністерства, спірна будівля та майно ДТСАЛФ в цілому не передбачено. Не передбачене також вищевказане майно й у Переліку підприємств, установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності, що передаються до сфери управління міністерств, інших підвідомчих Кабінету Міністрів України органів державної виконавчої влади, встановленому Додатком до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.1993 р. № 72 «Про заходи щодо організації виконання Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності».

А відтак, стороною позивача не доведено, що спірне майно перебувало у володінні такої організації. Так, за загальним правилом, момент набуття права власності нерозривно пов'язується з моментом реєстрації такого права, а отже, право власності Подільської районної організації Товариства сприяння обороні України підтверджується реєстрацією такого права в Київському міському БТІ 10.02.2000 року в реєстрову книгу № 26П-265 за реєстровим № 3328П на підставі згаданого свідоцтва.

Позивач посилається в своїх вимогах на ст. 388 ЦК України. Так, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто, у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, якщо набувач майна знав чи міг знати про відсутність у продавця повноважень на відчуження.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вибуття спірного майна саме з власності держави, прокурором зворотнього не доведено, тоді як документ, на підставі якого видане згадане свідоцтво є Наказ Головного управління майном № 28-В від 25.01.2000 р., та відповідна реєстрація права власності на цій підставі, яка скасована не була.

Право власності відповідача на майно, щодо якого заявлено позов про витребування, набуто на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2010 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. за реєстровим номером 442, вказаний договір купівлі-продажу не оспорювався, не визнаний недійсним чи нечинним.

Згідно приписів п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується; якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З урахуванням викладеного, встановлені вище обставини справи підтверджують те, що відповідач не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину з підстав можливої незаконної належності Подільській районній організації Товариства сприяння обороні України спірного об'єкту, під час продажу такого майна, а отже, з урахуванням оплатності правочину, є добросовісним набувачем спірного майна.

В свою чергу, прокурором у справі та позивачем, як особами на яких процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог належними та допустимими доказами, в межах справи, що розглядається, не було доведено приналежності права власності на спірне майно при встановлених судом обставинах.

Окремо слід звернути увагу на наступне.

ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» в п. 11 роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто, припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

А відтак, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Позивачем не доведено факту належності до державної власності спірного майна.

За таких обставин, відсутність вказаного факту не породжує право на захист, тобто, права на звернення із цим цивільним позовом.

Так, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає.

Також, згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до пункту 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків, Рішенням ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце проти Румунії" та Рішенням ЄСПЛ у справах "Онер'їлдіз проти Туречиини", "Беслєр проти Італії" передбачено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (Рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії"). Потреба виправити колишню помилку не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки).

Відтак, відповідач у справі не може нести тягар відповідальності за фактичне визнання державою права власності при здійсненні реєстрації свідоцтва про право власності органами БТІ 10.02.2000 р. на спірне майно.

Аналізуючи заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки, а в ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З врахуванням наведеного, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року № 6-68цс15.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР), ст. ст. 9, 41, 55, 124 Конституції України, нормами Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України», Закону України «Про прокуратуру», Постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» , п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» , ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» , ст.ст. 12, 257, 267, 388 ЦК України, ст.ст. 2,3, 10, 13, 60, 77-83, 158 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов заступника прокурора міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_6, про витребування майна - залишити без задоволення;

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.06.2018 р., а саме, обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно - 1/1 частки нежилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_3, та належить ОСОБА_2;

Повне найменування:

позивач - заступник прокурора міста Києва (адреса: м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, Код ) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, Код );

відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1);

третя особа - ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк