Справа № 306/1626/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/1626/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 3 грудня 2018 року, повний текст якого складено 30 листопада 2018 року, головуюча суддя Вінер Е.А., -

встановив:

08.08.2018 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи наступним. Рішенням Свалявського районного суду від 05.08.2013 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в сумі 11500,00 дол. США, що еквівалентно 91919,50 грн, та судовий збір у розмірі 919,00 грн і витрати на оплату правової допомоги в розмірі 1000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.09.2013 указане рішення місцевого суду змінено лише в частині правового обґрунтування, а щодо стягнення коштів - залишено без змін. Судовими рішеннями встановлено факт отримання відповідачем 11500,00 дол. США та користування ними без достатньої правової підстави.

ОСОБА_3 майже п'ять років ухилялася від виконання рішення суду, все своє майно після набрання рішенням суду законної сили подарувала доньці ОСОБА_4, перебувала за кордоном до встановлення їй тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон. Тільки після визнання договору дарування майна фіктивним та після початку підготовки звернення стягнення на майно ОСОБА_3 виконала рішення суду, сплатила 98838,00 грн, внаслідок чого виконавче провадження було закінчено.

У силу приписів ст.ст. 536, 1048, 1214 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами без належної правової підстави у позадоговірних відносинах нараховуються проценти в розмірі, визначеному законодавством, а саме - на рівні облікової ставки НБУ. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 653/3557/13-ц. За період з 18.09.2013 по 27.07.2018 нараховані з бази 91919,00 грн відсотки за користування чужими грошовими коштами становлять 68946,80 грн.

Грошове зобов'язання щодо сплати коштів відповідачем на користь позивача, про яке йдеться, виникло з рішення суду, що відповідає положенням ст. 11 ЦК України, та підлягає виконанню за правилами ст.ст. 509, 524, 533-535, 625 ЦК України з моменту набрання рішенням суду законної сили, тобто, з 17.09.2013. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ОСОБА_3 виконала зобов'язання лише 27.07.2018, вона на вимогу позивача повинна сплатити нараховані з бази 91919,00 грн індекс інфляції та 3% річних. Враховуючи, що у задоволенні раніше пред'явлених вимог про стягнення індексу інфляції та 3% річних, нарахованих станом на 31.10.2015, було відмовлено, у даній справі заявлені до стягнення кошти нараховані за період з 01.11.2015 по 27.07.2018 і становлять: інфляційні нарахування - 30517,11 грн, 3% річних - 7539,87 грн. Законність нарахування та стягнення таких коштів підтверджується правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Обставини, за яких у ОСОБА_3 виникло зобов'язання щодо сплати коштів на користь ОСОБА_2, пов'язуються з отриманням ОСОБА_3 від ОСОБА_2 коштів у рахунок оплати вартості квартири, яку ОСОБА_3 начебто продавала. Втім, ОСОБА_3 не була власником квартири, проте, отримала кошти за половину її вартості, а ОСОБА_2 виявилася ошуканою і не змогла ані набути право власності на квартиру, ані придбати інше житло, бо вже не мала грошей.

ОСОБА_2 завдана моральна шкода, яка полягає у тривалих переживаннях через неможливість забезпечити нормальні умови проживання для себе і своєї доньки. Позивач вказував також на порушення свого права власності, порушення права на справедливий суд, зазначав, що змушений був відвідувати численні допити у слідчих, судові засідання. Порушився звичний ритм життя позивача. Через умисне ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду у ОСОБА_2 погіршилися стосунки з батьком, який дорікає доньці неспроможністю вирішити проблему. На відновлення порушених прав позивача знадобилося понад дев'ять років боротьби. Компенсацію моральної шкоди, стягнення якої передбачено ст. 1167 ЦК України, позивач оцінює у 50000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь із ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 157003,78 грн, де 68946,80 грн - відсотки за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави, 7539,87 грн - 3% річних, 30517,11 грн - індекс інфляції та 50000,00 грн - моральна шкода.

Рішенням Свалявського районного суду від 29.11.2018 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 107003,78 грн, із яких 68946,80 грн - відсотки за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави, 7539,87 грн - 3% річних, 30517,11 грн - індекс інфляції, в решті вимог відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача 1570,04 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності вимог, що були задоволені, з наявності підстав для стягнення як відсотків за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави, так і трьох процентів річних, з бездоказовості вимоги про відшкодування моральної шкоди, у якій було відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржила рішення суду, вважає його незаконним. На думку сторони, суд не врахував, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.09.2013 були застосовані положення Глави 83 ЦК України, а позов, що розглядається, ґрунтується на положеннях ст.ст. 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, які не стосуються цих правовідносин.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 скасовано рішення Свалявського районного суду від 25.01.2016 і в позові про стягнення суми індексу інфляції та 3% річних відмовлено. Оскільки рішення було ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, провадження в справі підлягло закриттю. Однак, суд положень ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України не застосував.

Відповідач просить рішення суду скасувати, яким у позові відмовити та закрити провадження в справі.

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат Новікова І.С., оскаржила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, вказує на незаконність його в цій частині. Так, порушення права власності особи, порушення нормальних життєвих зв'язків, стосунків з іншими людьми є відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України підставами для відшкодування моральної шкоди. Порушення права власності позивача на грошові кошти встановлено чинними судовими рішеннями і доказуванню не підлягає. Суд не врахував обставин справи, порушення відповідного права, необхідності тривалої боротьби на захист цього права, багаторічне ухилення відповідача, який незаконно заволодів грошовими коштами позивача, від виконання рішення суду, чим продовжували завдаватися моральні страждання позивачу.

Позивач просить у частині відмови в позові рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимогу про відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє адвокат Новікова І.С., вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає про невірне формулювання прохальної частини скарги, а також про відсутність підстав для її задоволення по суті та для закриття провадження в справі, оскільки, зокрема, йдеться про інший період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, аніж у попередній справі, та про відсутність у попередній справі вимоги про стягнення процентів за користування чужими коштами без належної правової підстави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_2 адвоката Новікової І.С., яка апеляцію позивача підтримала, скаргу відповідача не визнала; відповідача ОСОБА_3 адвоката Гуштана Г.Г., який апеляцію відповідача підтримав, скаргу позивача не визнав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо відповідальності за порушення зобов'язань та відшкодування моральної шкоди в редакції, що була чинною на час їх виникнення. Беручи до уваги, що позов про стягнення відповідних коштів пред'являвся, зокрема, з підстав, які згідно із позицією позивача виникли у зв'язку з невиконанням зобов'язання та користуванням відповідачем грішми без правової підстави і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідних правових підстав для пред'явлення вимог, для нарахування відповідних платежів, стягнення коштів підлягає перевірці судом під час розв'язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи. Апеляційний суд не зв'язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України). У справі встановлені такі факти і обставини.

Рішенням Свалявського районного суду від 05.08.2013 у справі № 306/1123/13-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, стягнуто на користь позивача з відповідача 91919,50 грн за договором позики, а також у рахунок відшкодування витрат: із оплати судового збору - 919,00 грн, оплати правової допомоги - 1000,00 грн. (а.с. 6-7). Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 отримала у період з лютого 2009 року по серпень 2009 року від ОСОБА_2 в якості позики 11500,00 дол. США (за пред'явленим позовом - еквівалент 91919,00 грн) за обумовлене в майбутньому придбання квартири, але угода не відбулася, кошти ОСОБА_3 не повернула. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.09.2013 рішення Свалявського районного суду від 05.08.2013 в частині стягнення 91919,00 грн скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 91919,00 грн на підставі ст. 1212 ЦК України (а.с. 8). Апеляційний суд встановив, що письмовий договір купівлі-продажу квартири сторонами не був укладений, хоча ОСОБА_3 саме з цією метою отримала кошти від ОСОБА_2, неповернення коштів слід кваліфікувати як безпідставне збереження ОСОБА_3 чужого майна, яке підлягає поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Виконавче провадження № 40276461 на виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 91919,50 грн на підставі ст. 1212 ЦК України, витрат із оплати судового збору - 919,00 грн, правової допомоги - 1000,00 грн, разом 93838,00 грн, було відкрито 17.10.2013 і було закінчено у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення 27.07.2018 (а.с. 9-10).

Як убачається з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 у справі № 306/2701/15-ц, ОСОБА_2 у листопаді 2015 року пред'являла до ОСОБА_3 позов про стягнення грошових коштів, оскільки станом на 31.10.2015 ОСОБА_3 не виконала судове рішення, просила стягнути на свою користь 139526,12 грн, де 5969,63 грн - 3% річних, 61463,89 грн - сума індексу інфляції, 32092,60 грн - упущена вигода, а також 40000,00 грн - у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 40-41).

Рішенням Свалявського районного суду від 25.01.2016 позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 62561,57 грн, де 5847,57 грн - 3% річних, 56714,01 грн - сума індексу інфляції та 625,61 грн судового збору. Рішенням апеляційного суду скасовано рішення Свалявського районного суду від 25.01.2016 у частині задоволення вимог про стягнення суми індексу інфляції, 3% річних, а також судового збору, у задоволенні цих вимог відмовлено.

Апеляційний суд ґрунтуючись на положеннях ст. 625 ЦК України та врахувавши правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 і від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, констатував, що для застосування ст. 625 ЦК України у спірних відносинах підстав немає, оскільки такі виникли з рішення суду, тоді як зазначена норма закону регулює питання відповідальності за порушення грошового зобов'язання, що виникло із зобов'язальних правовідносин; у разі стягнення безпідставно набутих грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України.

Ставлячи вимогу про стягнення з ОСОБА_3 відсотків за одержання та збереження коштів, ОСОБА_2 нарахувала їх за період з 18.09.2013 по 26.07.2018 у сумі 68946,80 грн; інфляційні нарахування (30517,11 грн) і 3% річних від простроченої суми (7539,87 грн) пред'явлені до стягнення за період з 01.11.2015 по 26.07.2018 (а.с. 11-12). Суд першої інстанції ці вимоги задовольнив виходячи з положень ст.ст. 536, 625, 1212, 1214 ЦК України та посилаючись на правові позиції, висловлені Верховним Судом щодо таких правовідносин. Однак, повною мірою з правовою позицією позивача та з рішенням суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11 ч.ч. 1, 5, ст.ст. 12-14, 509, 525, 526, 610, 614, 622-625 ЦК України, цивільні права та обов'язки, виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду; цивільні права та обов'язки повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається, особа відповідальна за порушення нею зобов'язання; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки.

За приписами ст. 1212 ч. 1 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а ст. 1214 ч. 3 ЦК України передбачає, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

За правилами ст. 8 ч. 1, ст. 1048 ч. 1 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами, якщо не передбачено чи не обумовлено інше, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Поряд із цим, ст. 625 ч. 2 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, із якою погодився суд першої інстанції, про стягнення одночасно як процентів за користування чужими грошовими коштами, розрахованими за обліковою ставкою НБУ, так і 3% річних від простроченої суми, позивач посилався на правові позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 у справі № 653/3557/13-ц і у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17. Тим часом, указані правові позиції не дають підстав для стягнення одночасно таких процентів.

Верховний Суд України у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 висловив правову позицію, за змістом якої аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих відносин, тоді як правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики (ст. 1048 ЦК України), та правовідносин, які склалися внаслідок припинення договору і безпідставного збереження грошових коштів (ст.ст. 1212, 1214 ЦК України), не дають підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні правові підстави для застосування аналогії закону, передбаченої ст. 8 ЦК України, щодо нарахування у разі невстановлення договором розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ.

У подальшому Верховний Суд ухвалив 28.02.2018 постанову в справі № 653/3557/13-ц. У цій справі позов був пред'явлений про стягнення суми коштів, які відповідач набув без достатньої правової підстави, та процентів за користування ними відповідно до ст. 536, ст. 1214 ч. 2 ЦК України. Верховний Суд дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин, беручи, серед іншого, до уваги передбачену законом можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей та позадоговірний характер спірних правовідносин, такі проценти підлягають нарахуванню на рівні облікової ставки НБУ.

Однак, в ухваленій пізніше постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 Верховний Суд дійшов таких висновків:

термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях; перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (п. 34);

відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема, положеннями ст. 1048 ЦК України щодо позики (сплата процентів на умовах, визначених договором позики, а в разі неврегульованості договором питання щодо розміру процентів - на рівні облікової ставки НБУ), ст.ст. 1054, 1057 ЦК України щодо кредиту (п. 35);

наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством; у цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 37);

оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні; тому застосування до спірних відносин положень частини 1 статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині; підстав для відступу від правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14, немає (п.п. 24, 38, 39, 40);

стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей (порушення позадоговірного зобов'язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України), нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК (п.п. 41, 42);

у справі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України проценти підлягають до стягнення виходячи з суми простроченого грошового зобов'язання з розрахунку 3% річних (п. 44).

16.05.2018 Верховний Суд у справі № 686/21962/15-ц постановив відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина 5 статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин (п. 31);

Верховний суд зазначив, що грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати; стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України); таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань (п.п. 22, 24, 25, 42, 44, 45);

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі (п. 26).

Виходячи з наведеного в сукупності слід констатувати наступне. Позивач та суд першої інстанції припустилися помилки стосовно можливості застосування у спірних правовідносинах одночасно положень ст. 536, ст. 1212 ч. 1, ст. 1214 ч. 3 ЦК України з одного боку та ст. 625 ч. 2 ЦК України з іншого маючи на увазі стягнення як процентів за користування чужими грошовими коштами, так і 3% за прострочення виконання грошового зобов'язання. Були залишені поза увагою неможливість застосування аналогії закону (ст. 8 ч. 1, ст. 1048 ч. 1 ЦК України) у спірних правовідносинах та дійсний зміст правової позиції Верховного Суду зі спірних питань, сформульованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, яка як більш пізня саме й підлягає врахуванню порівняно також із висновком, який раніше висловлювався Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 у справі № 653/3557/13-ц.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 у справі № 306/2701/15-ц, по-перше, стосувалося іншого періоду нарахувань, аніж у справі, що розглядається, по-друге, ґрунтувалося на висновках Верховного Суду України, від яких Верховний Суд на час розгляду даної справи відступив.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача відсотків за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави (ст. 536, ст. 1212 ч. 1, ст. 1214 ч. 3 ЦК України) в сумі 68946,80 грн не ґрунтується на законі і задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог позову про стягнення інфляційних нарахувань у сумі 30517,11 грн і 7539,87 грн у якості 3% річних від простроченої суми, то в цій частині відповідні розрахунки не заперечувалися по суті та не спростовувалися у належний процесуальний спосіб. Посилання відповідача в суді першої інстанції на те, що позивач пред'явив позов з підстав, передбачених ст.ст. 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, які не стосуються цих правовідносин, а також на необхідність закриття провадження в справі з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України (які в подальшому були відтворені і в апеляційній скарзі) (а.с. 24-25, 74-75), необґрунтовані.

Спосіб захисту свого порушеного права обирає позивач і факт порушення відповідачем зобов'язання, яке виникло щодо сплати грошових коштів позивачу, мав місце, цей факт встановлений, доведений, що відповідачем не спростовано. Відповідальність за порушення боржником зобов'язання випливає з положень, зокрема ст.ст. 525, 526, 610, 612, 614, 621, 625 ЦК України, боржник не виконав обов'язку доведення відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання (ст. 12 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 76-80, ст. 81 ч. 1 ЦПК України, ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1, ст. 614 ч. 2 ЦК України). Тож вимоги про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних від простроченої суми за прострочення виконання зобов'язання у заявлених розмірах обґрунтовано задоволені судом. Для закриття провадження в справі з огляду на раніше ухвалене рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18.03.2016 у справі № 306/2701/15-ц процесуальних підстав немає, позаяк хоча спір має місце між тими самими сторонами, проте, про інший предмет і з інших підстав (не йдеться про тотожні справи, спори), що виключає можливість застосування положень ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на власний розсуд розпоряджаються своїми цивільними та процесуальними правами та здійснюють своє право на захист; суд першої інстанції розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не приймає і не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 1, 3, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України); кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 ЦПК України).

Особа вправі вимагати повного відшкодування завданої їй винними неправомірними діями іншої особи моральної шкоди, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди, проте, розмір шкоди доводиться потерпілим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ст.ст. 23, 1167 ЦК України).

Пред'являючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 посилалася на ошукання її відповідачем ОСОБА_3, на тривалі переживання через неможливість забезпечити нормальні умови проживання для себе і своєї доньки, посилалася на порушення свого права власності, права на справедливий суд. Через необхідність тривалого, понад дев'ять років, захисту порушеного права позивач змушений був відвідувати численні допити у слідчих, судові засідання, порушився звичний ритм життя позивача, погіршилися стосунки з батьком, який дорікає доньці неспроможністю вирішити проблему. Компенсацію моральної шкоди позивач оцінив у 50000,00 грн. Поряд із цим, позовна заява в частині відшкодування моральної шкоди не містить жодного конкретного обґрунтування щодо обставин, якими відповідна вимога вмотивовується.

З матеріалів справи випливає, що виконавчий лист у справі № 306/1123/13-ц був виданий 08.10.2013, був пред'явлений до виконання 15.10.2013, виконавче провадження було відкрито 17.10.2013, а завершено було 27.07.2018. Тобто, виконавчий документ був звернений до виконання одразу після набрання відповідним рішенням суду законної сили і виконавче провадження тривало. Сама по собі тривалість виконавчого провадження не є достатньою підставою для покладання вини за це саме і лише на боржника у виконавчому провадженні, якщо не встановлені конкретні факти, винні дії, бездіяльність боржника, що свідчать про ухилення від виконання рішення, вчинення перешкод у виконанні, спричинили продовження тривалості виконання тощо. Такі факти і обставини не наводилися позивачем як підстави для вимоги про відшкодування моральної шкоди, тобто, не слугували підставами позову, на що наявність у справі постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 27.03.2018 (а.с. 15-16), з якої вбачається, що ОСОБА_3 протиправно відчужувала майно, на яке за вимогами ОСОБА_2 могло бути звернене стягнення, не впливає. За відсутності в заяві відповідного обґрунтування, враховуючи, що йдеться про питання факту, а не права, про підстави і межі вимог, суд ані першої, ані апеляційної інстанцій не вправі на свій розсуд обирати підстави для вирішення позову.

Те саме стосується й інших мотивів, з яких пред'являлася вимога про відшкодування моральної шкоди. Твердження, про порушення права позивача на справедливий суд не узгоджується з обставинами справи, які свідчать, що ОСОБА_2 реалізувала своє право на судовий захист, яке включає й виконання рішення суду. При цьому, невірне часом розпорядження позивачем своїми цивільними та/або процесуальними правами не може вважатися порушенням права на справедливий суд, даних про оскарження дій (бездіяльності) держвиконавця у відповідному виконавчому провадженні теж немає. Доводи про порушення життєвих зв'язків позивача з іншими людьми внаслідок дій відповідача, про порушення стосунків із членами сім'ї не є належно і конкретно обґрунтованими, не вказують на відповідні причинно-наслідкові зв'язки тощо. Участь у відповідному кримінальному провадженні та у судовому процесі у певний період часу нічим не підтверджується документально.

За цих умов, саме по собі правильне твердження про порушення права власності позивача як про одну з можливих за відповідних обставин підстав для відшкодування моральної шкоди не є достатнім для такого відшкодування. Відсутність належного обґрунтування та доказів щодо інших взаємопов'язаних за правовою позицією позивача обставин, які слугують підставами для відшкодування моральної шкоди, унеможливлює задоволення вимоги. Нічим не вмотивував позивач і розрахунок моральної шкоди в сумі 50000,00 грн, яка, тим часом, є істотною: з чого саме позивач виходив, визначаючи таке відшкодування, які докази, конкретні доводи покладені в обґрунтування цієї вимоги тощо. Таким чином, вимога позову про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України) і не відповідає вимогам закону щодо належного обґрунтування її підстав, характеру, тривалості моральних страждань, їх наслідків, ступеня вини особи, яка заподіяла шкоду.

Суд першої інстанції не мав належних підстав для задоволення пред'явленої в наведений спосіб позивачем на його власний розсуд вимоги про відшкодування моральної шкоди і правильно відмовив у ній за недоведеністю.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги щодо стягнення відсотків за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави в сумі 68946,80 грн скасувати, у цій вимозі позову відмовити, відповідно, вказівку на 157003,78 грн як на загальну суму стягнутих коштів з рішення суду виключити, на підставі ст. 375 цього Кодексу апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, а рішення суду в іншій частині, законності та правильності якого доводи апеляцій не спростовують, без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Свалявського районного суду від 3 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди в частині задоволення вимоги щодо стягнення відсотків за одержання та збереження коштів без достатньої правової підстави в сумі 68946,80 грн (шістдесят вісім тисяч дев'ятсот сорок шість гривень 80 коп.) скасувати, у цій вимозі позову - відмовити; вказівку на 157003,78 грн (сто п'ятдесят сім тисяч три гривні 78 коп.) як на загальну суму стягнутих коштів з рішення суду виключити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 29 квітня 2019 року.

Судді