Єдиний унікальний номер 233/1997/18 Номер провадження 22-ц/804/916/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Канурної О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засі-дань № 3 цивільну справу № 233/1997/18 за позовом ОСОБА_1 до про-куратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керівників у кримінальному провадженні № 0000197 від 29 квітня 2015 року, з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та адвоката Шамардіна Володимира Миколайовича на рішення Костянтинів-ського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2019 року (суддя першої інстанції Ма-лінов О.С.), -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до прокуратури Донецької області, Державної казначейсь-кої служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керів-ників у кримінальному провадженні №0000197 від 29 квітня 2015 року, яка полягала у формальному підході відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обов`язків та неналежного виконання ними своїх профе-сійних обов`язків, зокрема обов`язку щодо нагляду за додержанням законів органами, що прова-дять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, та бездіяльність відповідаль-них працівників Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області, яка полягає у фо-рмальному підході до своїх безпосередніх обов`язків та неналежного виконання ними своїх про-фесійних обов`язків, зокрема обов`язку щодо нагляду за додержанням законів при виконанні су-дових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового хара-ктеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Вимоги мотивовані тим, що 26 березня 2015 року відбувся апеляційний розгляд криміналь-ної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у скоєнні злочи-нів, передбачених ст.ст.115 ч. 2 п.1, 6,12, ст. ст. 187 ч. 4, 187 ч.3, 263 ч.1 КК України, за результа-тами розгляду якої вирок Дружківського міського суду Донецької області від 20 березня 2014 року скасовано, а кримінальну справу повернуто до прокуратури Донецької області для провадження додаткового розслідування. При апеляційному розгляді кримінальної справи запобіжний захід ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою був залишений без змін, але відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року суд зобов`язав орган досудового розслідування мотивовано вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та, в залежності від цього виду, встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав лю-дини та основоположних свобод з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснювалося слідчим Кос-тянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області Джафаровим Р.А., а процесуальне керів-ництво, згідно із постановою Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. від 11 чер-вня 2015 року про призначення групи прокурорів, здійснювала група прокурорів у складі: Цукарєвої В.А., Каліпіч Т.А., Акулова А.В., Макарченкової Н.М., Модного Р.В., Друзь Я.Я., Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного М`ясоєдова О. О.

Апеляційний суд Запорізької області, здійснюючи апеляційний розгляд кримінальної спра-ви за звинуваченням ОСОБА_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визначив строк закінчення запобіжного заходу обвинуваченим шляхом настання певної події, а саме, отримання зазначеної кримінальної справи органом досудового розслідування, при цьому зобов`язав орган досудового розслідування мотивовано вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно обвинуваче-них, встановивши його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що в свою чергу гарантувало дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, зокрема позивача ОСОБА_1

25 травня 2015 року та 08 червня 2015 року позивачем подавались скарги до Костянтинів-ського міськрайонного суду Донецької області на бездіяльність слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області Джафарова Р.А., яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у навмис-ному ухиленні від приведення запобіжних заходів у відповідність до вимог КПК України 2012 року та навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області.

Ухвалами Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2015 року та 09 червня 2015 року була визнана незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р . А., яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ухиленні від приведення у відповідність до вимог КПК України 2012 року запобіжних заходів зазначеним особам та навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області. Слідчий суддя зобов`язав слідчого виконати вказівки Апеляційного суду Запорізької області щодо мотивованого вирішення органом досудового розслідування питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 та, в залежності від цього виду, встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Клопотання слідчого Джафарова Р.А. про застосування запобіжного заходу у вигляді три-мання під вартою підозрюваного ОСОБА_1 17 червня 2015 року було розглянуто Костянти-нівським міськрайонним судом Донецької області, який обрав до ОСОБА_1 запобіжний за-хід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Артемівському УВП УДПтСУ в Донецькій об-ласті № 6.

Позивач посилався на те, що, слідчим Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області Джафаровим Р.А. неодноразово була допущена бездіяльність, яка полягає у:

1) навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і його тривалості відповідно до положень Євро-пейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навмисному ухиленні від приведення запобіжних заходів зазначеним особам у відповідність до вимог КПК України 2012 року;

2) навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області щодо необхід-ності мотивованого вирішення органом досудового розслідування після отримання зазначеної кримінальної справи питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з ураху-ванням практики Європейського суду з прав людини;

3) навмисному ігноруванні вказівок слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області щодо необхідності мотивованого вирішення органом досудового розслідування питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав лю-дини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Така бездіяльність слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області Джафарова Р.А., на думку позивача, призвела до порушення прав ОСОБА_1 , гарантованих ст. 3, п. 3 ст. 5, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та тривала у період часу з 29 квітня 2015 року по 17 червня 2015 року (протягом 49 діб).

При цьому процесуальними керівниками прокуратури у даному кримінальному прова-дженні не було вжито всіх можливих заходів в рамках своїх повноважень щодо усунення вчиненої слідчим Джафаровим Р.А. бездіяльності, тобто зазначеними процесуальними керівниками не було своєчасно вжито заходів щодо забезпечення безумовного виконання слідчим Джафаровим Р.А. вказівок Апеляційного суду Запорізької області, викладених в ухвалах від 26 березня 2015 року, та вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, викладених в ухвалі від 28 травня 2015 року та від 09 червня 2015 року, що мало негативні наслідки щодо забезпечення реалізації прав ОСОБА_1 , гарантованих ст. 3, п. 3 ст. 5, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вищезазначені обставини, на думку позивача, вказують на упередженість групи процесуа-льних керівників прокуратури до особи позивача, а таке ігнорування, як процесуальними керівни-ками, так і слідчим Джафаровим Р.А. вказівок Апеляційного суду Запорізької області, викладених в ухвалі від 26 березня 2015 року, та вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, викладених в ухвалах від 28 травня 2015 року та від 09 червня 2015 року, фактично є зну-щанням над ОСОБА_1 і доказом піддання ОСОБА_1 катуванню та нелюдяному і принижуючому гідність поводженню.

Така діяльність (бездіяльність) Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької об-ласті є доказом формального підходу відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайон-ної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обов`язків та неналежного виконання ними своїх професійних обов`язків, зокрема обов`язку щодо нагляду за додержанням законів ор-ганами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користую-чись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України (ст.25 Закону України «Про прокуратуру»).

Внаслідок пережитих ним нервових потрясінь, пов`язаних з тривалим знаходженням у стані невизначеності щодо вирішення питання про вид запобіжного заходу та щодо подальшої долі, з беззаконням та свавілля правоохоронних органів, зокрема, процесуальних керівників прокуратури, у позивача різко погіршився стан здоров`я, що завадило йому приймати участь у слідчих діях у період часу з 08 червня по 12 червня 2015 року, що підтверджується довідкою Артемівської УВП № 6 від 08 червня 2015 року, згідно якої у ОСОБА_1 було діагностовано гостре респіраторне захворювання.

Крім того, зазначає, що протягом досудового слідства та судового розгляду позивача з Ар-темівського слідчого ізолятору № 6 спочатку доставляли в Ізолятор тимчасового ув`язнення, який знаходиться в приміщенні Костянтинівського відділення поліції Бахмутського ВП ГУ НП в Доне-цькій області, звідки доставляли вже до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької облас-ті.

У зв`язку із чим ОСОБА_1 утримувався у приміщенні вказаного Ізолятора тимчасово-го ув`язнення в наступні дні: з 11.06.2009р. по 17.06.2009 р; з 3.07.2009р. по 10.07.2009 р; з 27.07.2009р. по 31.07.2009р; з 7.08.2009р. по 14.08.2009р; з 18.09.2009р. по 22.09.2009р; з 02.12.2009р. по 04.12.2009 р; з 26.09.2012р.по 28.09.2012р; з 01.11.2012р. по 02.11.2012р; з 03.12.2012р. по 05.12.2012р; з 13.12.2012р. по 13.12.2012; з 20.12.2012р. по 24.12.2012р; з 02.06.2012р. по 04.06.2015р; з 23.06.2015р. по 26.06.2016р; з 13.07.2015р. по 16.07.2015р; з 04.08.2015р. по 06.08.2015р; з 07.09.2015р. по 11.09.2015р; з 08.10.2015р. по 09.10.2015р; з 19.10.2015р. по 21.10.2015р; з 23.11.2015р. по 26.11.2015р; з 04.04.2016р. по 07.04.2016р; з 11.04.2016р. по 14.04.2016р.

Коли ОСОБА_1 знаходився в приміщенні Ізолятора тимчасового утримування м. Костянтинівка, умови утримання в даному приміщенні були неналежними, що заподіювало йому значних фізичних та моральних страждань. За даними фактами ОСОБА_1 неодноразово зве-ртався в різний час до Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області, Костянти-нівського міжрайонного прокурора, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, на-чальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, начальника Бахмутського відділу ГУ НП в Донецькій області, до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з багаточисельними скаргами щодо неналежного утримання у приміщенні Ізолятора тимчасового утримування. Вважає, що таким чином, слідчий Джафаров Р .А. у зговорі з начальником Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області та начальником ІТТ Костян-тинівського МВ ГУМВС України катували Костюкова М.А. з метою змусити зламатися психоло-гічно та обмовити себе та інших осіб у скоєнні особо тяжких злочинів, яких він в дійсності не вчиняв та достовірно не знає, чи вчиняли їх інші особи.

Внаслідок бездіяльності процесуальних керівників прокуратури у нього загострились хро-нічні хвороби - хронічний геморой, свищ анального каналу, що підтверджується довідкою КП «Центральна районна лікарня» № 884 від 12 серпня 2015 року, знизилися здатність організму опи-ратися інфекціям, все це знаходиться у прямому причинному зв`язку із протизаконними діями процесуальних керівників Цукарєвой В.А., Калініч Т.А ., Акулова А.В. , Макарченкової Н.М. , Модного Р. В., Друзь Я.Я., Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайонного прокурора М`ясоєдова О.О.

Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням характеру, об-сягу і тривалості його страждань, яких він зазнав у зв`язку із вчиненням бездіяльності процесуаль-ними керівниками прокуратури, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав лю-дини, вважає, що справедливим розміром відшкодування завданої шкоди слід визначити суму 400 000 грн.

Просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з Державного бю-джету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби Украї-ни на його користь суму грошової компенсації моральної шкоди у зазначеному розмірі.

14 січня 2019 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості по-зовних вимог. Судом встановлено, що підставою для відшкодування шкоди у даній справі є безді-яльність процесуальних керівників прокуратури під час нагляду за додержанням законів органами, що проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, а також бездіяльність під час нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. У зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність спеціальних підстав для застосування статті 1176 ЦК України.

Крім того, суд посилається на те, що кримінальна справа за звинуваченням позивача ОСОБА_1 розглядалась у Апеляційному суді Запорізької області згідно положень КПК Украї-ни в редакції 1960 року. При цьому ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що тримання під вартою під час досудового розслідування не повинно тривати більше двох місяців. Строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходжен-ня справи до суду. При поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців. Таким чином, під час розгляду вказаної кримінальної справи у суді апеляційної інстанції строки тримання під вартою позивача почали обчислюватись знову з моменту отримання кримінальної справи прокурором, тобто з 29 квітня 2015 року. Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення, у поряд-ку що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 12 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), розслідування кримінальних справ, передбачених п. 11 Перехідних положень, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Кримінальна справа відносно ОСОБА_1 була внесена до ЄРДР та запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений позивачу Апеляційним судом Запорізької області, продовжив свою дію, діяв строком 2 місяці (60 днів) та строк почав обчислюватись з 29 квітня 2015 року і не був порушений слідчим. Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2015 року такий самий запобіжний захід було обрано ОСОБА_1 вже в порядку, визначеному КПК України в редакції 2012 року. Тому суд дійшов висновку, що твердження позивача ОСОБА_1 про порушення його прав під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу відносно нього органом досудового розслідування не ґрунтується на законі.

Щодо порушення прав позивача під час утримання в ізоляторі тимчасового ув`язнення, який знаходиться у Костянтинівському відділенні поліції Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшко-дування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання під вартою (справа № 233/4417/16-ц), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року змінено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. Суд дійшов висновку, що під час розгляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ст.ст. 1167, 1174 ЦК України, встановлені факти спричинення моральної шкоди позивачу внаслідок неналежних умов утримання в ІТТ, протиправність дій заподіювача шкоди саме ГУНП в Донецькій області і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Посилання позивача ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог у цій справі на без-діяльність органу досудового слідства та слідчого Джафарова Р.А. є безпідставними. Оскільки свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує бездіяльністю процесу-альних керівників прокуратури у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку, що позива-чем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому вказаною бездіяльністю моральної шкоди, зі скаргами на рішення, дії або бездіяльність процесуальних кері-вників прокуратури до суду позивач не звертався. (а.с. 9-18 т. 2).

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 та адвокат Шамардін В.М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , подали апеляційні скарги, в яких, посилаю-чись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення Костянти-нівського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2019 року та ухвалити нове рішен-ня, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи у задово-ленні позовних вимог суд першої інстанції в порушення норм матеріального права безпідставно виходив з недоведеності позовних вимог.

Крім того, суд в порушення норм процесуального права визнав неналежними та недопус-тимими доказами ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 трав-ня 2015 року та від 09 червня 2015 року, лист прокуратури Донецької області за вих. № 16-17/1/1-79-15 від 29 вересня 2016 року, подання Уповноваженого Верховної ради України з прав людини Лутковської В.В. від 16 листопада 2015 року № 1.-2729/В249174.15-94, лист Генеральної прокуратури України від 11 жовтня 2016 року № 16/1-р, усі довідки про стан здоров`я позивача та інші докази долучені до позовної заяви. Судом першої інстанції взагалі не було надано ніякої правової оцінки ухвалі Апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2015 року, якою було зобов`язано орган досудового розслідування вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на те, що спірні відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої бездія-льністю процесуальних керівників у кримінальному провадженні, чітко не врегульовані законом, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування мав право застосувати норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за аналогією закону. Посилаючись на ст. 13 вказаного Закону та ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», з урахуванням часу, протягом якого слідчий Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області Джафаров Р.А. разом з процесуальними керівниками ігнорували вказівки Апеляційного суду Запорізької області і Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області та не вирішували питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 протягом 49 днів, а також бездіяльність відповідальних працівників Костянтинівської міжрайонного прокуратури Донецької області, яка потягла утримання позивача у неналежних умовах протягом 97 днів, а загалом 146 днів, позивач наголошує, що заподіяна йому моральна шкода підлягає відшкодуванню, а розмір відшкодування не може бути меншим ніж 87 452 грн. 40 коп.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі наголошує, що відповідальні працівники Костян-тинівської міжрайонної прокуратури Донецької області, зокрема Костянтинівський міжрайонний прокурор Ткачук В.О. його заступник М`ясоєдов О.О. приховували факт утримання ув`язнених у умовах ІТТ Костянтинівського відділення Бахмутського відділення ГУНП в Донецькій області, зокрема ОСОБА_1 , катуванню та нелюдяному і принижуючому гідність поводженню через неналежні умови утримання, вводили в оману як керівників прокуратури Донецької області і Ге-неральної прокуратури України, так і Уповноваженого Верховної ради України з прав людини щодо стану утримання ув`язнених в умовах ІТТ Костянтинівського відділення Бахмутського від-ділу ГУНП в Донецькій області, і така діяльність (бездіяльність) Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області є доказом формального підходу відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх безпосередніх обов`язків та неналежного виконання ними своїх професійних обов`язків, зокрема щодо нагляду за додер-жанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян (ст. 26 Закону України «Про прокуратуру»), що призвело до виникнення у емоційному стані ОСОБА_1 суттєвих моральних страждань, які перешкоджали активному соціальному функціонуванню позивача як особистості, реалізації власних амбіцій, почуттів власної честі та гідності, реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе з боку правоохоронних органів, у зв`язку з чим йому була завдана непоправна моральна шкода. Через допущену процесуальними керівниками у досудовому розслідуванні кримінального провадження № 0000197 від 29 квітня 2015 року бездіяльність, самопочуття позивача значно погіршилося.

Таким чином, скаржник підсумовує, що судом першої інстанції обставини справи, які ма-ють істотне значення для вирішення спору належним чином не досліджені в судовому засіданні, не надано юридичну оцінку правовідносинам сторін, що склалися, не надано оцінки доказам, за-лученим до матеріалів справи.

Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку щодо того, що твердження позивача про порушення його прав під час вирішення питання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу щодо нього органом досудового розслідування не ґрунтується на законі, та фактично визнається позивачем та його представником, оскільки термін порушення прав позивача, визначений ними згідно позовної заяви, становить лише 49 днів. При цьому суд зазначив, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений позивачу Апеляційним судом Запорізької області продовжив свою дію та діяв строком 2 місяці (60 днів) та почав обчислюватись з 29 квітня 2015 року і не був порушений слідчим, оскільки ухвалою слідчого судді від 17 червня 2015 року такий самий запобіжний захід було обрано ОСОБА_1 вже в порядку, визначеному КПК України в редакції 2012 року. Заявник зазначає, що питання про повернення Апеляційним судом Запорізької області кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 115 ч. 2 п. 1, 6, 12, ст.ст. 187 ч. 4, 187 ч. 3, 263 ч. 1 КК України, до прокуратури Донецької області для провадження додаткового розслідування фактично приймалося під час дії КПК України 2012 року, тому порядок вирішення питання щодо виду запобіжного заходу, строку його дії, а також зміни, скасування чи припинення таких заходів, не повинно суперечити положенням КПК 2012 року відповідно до приписів п. 9, 12 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) і має гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. У відповідності до цього Апеляційним судом Запорізької області було прийнято рішення про зобов`язання органу досудового розслідування одразу після отримання кримінальної справи мотивовано вирішити питання про вид запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та в залежності від цього виду встановити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. З урахуванням цього слідчі судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ухвалами від 28 травня 2015 року та 09 червня 2015 року аргументовано визнали незаконною бездіяльність слідчого Джафарова Р.А., яка полягала у навмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 та його тривалості та навмисному ігноруванні вказівок Апеляційного суду Запорізької області.

Наголошує, що тривале ув`язнення його без визначення певного строку тримання, без кон-кретного правового положення та належного судового рішення призвело до стану невизначеності підстав перебування під вартою після отримання органом досудового розслідування кримінальної справи, що є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин позивач вважає, що можливо дійти висновку про те, що бездіяльність, вчинена процесуальним керівниками та слідчим СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України у Донецькій області Джафарова Р.А. не забезпечила йому адекватного захисту від свавілля, який є важливим елементом «законності» тримання під вартою в розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про за-хист прав людини і основоположних свобод, а тому тримання ОСОБА_1 , на його думку, під вартою у період з 29 квітня 2015 року по 17 червня 2015 року (протягом 49 діб) також не відповідало п. 1 ст. 5 Конвенції, у зв`язку з чим йому була завдана непоправна моральна шкода.

Також посилається на те, що суперечливим та дивним є висновок суду першої інстанції щодо того, що посилаючись на рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року та рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року, якими частково задоволено позов ОСОБА_1 до ГУНП в Донецькій області про відш-кодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання під вартою, поза увагою суду залишилось те, що позовна заява ОСОБА_1 у даній справі стосується відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю процесуальних керівників у кримінальному проваджен-ні, яка полягала у формальному підході до своїх безпосередніх обов`язків та неналежного вико-нання ними своїх професійних обов`язків.

Щодо висновку суду про ненадання позивачем достатніх та допустимих доказів на підтвер-дження спричинення йому рішеннями, діями та бездіяльністю процесуальних керівників прокура-тури моральної шкоди, позивач зазначив, що ним надано до суду багато чисельні карти виїзду швидкої медичної допомоги, довідки лікарів, що спростовує висновки суду. Крім того, посилаєть-ся на те, що з метою встановлення розміру моральної шкоди, він звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи. Однак ухвалою Костянтинівського міськра-йонного суду Донецької області було безпідставно, на думку заявника, відмовлено у задоволенні даного клопотання.

Підсумовуючи, позивач посилається на те, що при вирішенні даного спору судом були не-правильно встановлені обставини справи та невірно застосовано норми матеріального та процесуального права (а.с. 101-122 т. 2).

Адвокатом Шамардіним В.М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , подана апе-ляційна скарга, яка мотивована тим, що рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донець-кої області від 14 січня 2019 року ухвалено судом з порушенням норм матеріального та процесуа-льного права. Бездіяльність слідчого Джафарова Р.А. призвела до порушення прав ОСОБА_1 , гарантованих ст. 3, п. 3 ст. 5, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у період з 29 квітня 2015 року по 17 червня 2015 року. В той час, процесуальним керівни-ками у даному кримінальному провадженні Цукарєвою В.А., Калініч Т.А. , Окуловим А.В. , Макарченковою Н.М. , Модним Р.В. , Друзь Я.Я. не було вжито ніяких заходів в рамках своїх повноважень щодо усунення вчиненої слідчим Джафаровим Р.А. бездіяльності, що мало негативні наслідки щодо забезпечення реалізації прав ОСОБА_1 , що фактично є знущанням над ОСОБА_1 і доказом піддавання ОСОБА_1 катуванню та нелюдяному і принижуючому гідність поводженню

Внаслідок пережитих ним нервових потрясінь, пов`язаних з тривалим знаходженням у стані невизначеності щодо вирішення питання про вид запобіжного заходу та щодо подальшої долі, з беззаконням та свавіллям правоохоронних органів, зокрема процесуальних керівників прокуратури, у ОСОБА_1 різко погіршився стан здоров`я, що завадило йому приймати участь у слідчих діях у період з 08 червня по 12 червня 2015 року.

Крім того, скаржник зазначає, що протягом досудового слідства та досудового розгляду по-зивача з Артемівського слідчого ізолятора № 6 спочатку доставляли в Ізолятор тимчасового утри-мання, який знаходиться в приміщенні Костянтинівського ВП Артемівського ВП ГУНП в Донецькій області, а звідти вже доставляли до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області. Умови тримання в Костянтинівському ІТТ були неналежними, що заподіювало ОСОБА_1 значних фізичних і моральних страждань. ОСОБА_1 звертався до Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області зі скаргою на бездіяльність відповідальних працівників ІТТ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області щодо умов тримання затриманих в ізоляторі тимчасового утримання, але Костянтинівський міжрайонний прокурор Ткачук В.О. фактично відмовилася від розгляду даної скарги, спрямувавши скаргу для проведення відповідної перевірки начальнику Костянтинівського МВ, чим усунулася від виконання своїх безпосередніх обов`язків, покладених на неї ст. 26 ЗУ «Про прокуратуру». В подальшому у період з червня по серпень 2015 року прокурором Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області проведені чергові перевірки додержання вимог законодавства при утриманні в ІТТ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, під час яких порушень не встановлено.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 вимушений був звернутися до представника Уповнова-женого Верховної Ради з прав людини, яким було внесено подання Генеральному прокурору України від 16 листопада 2015 року «Щодо неналежного виконання працівниками прокуратури Донецької області своїх обов`язків у частині здійснення нагляду за додержанням законів при ви-конанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів приму-сового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян». За наслідками перевір-ки відомості, викладені у поданні Уповноваженого ВР України з прав людини знайшли своє підт-вердження, до Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. були засновані заходи реагування у вигляді позбавлення премії у грудні 2015 року.

В оскаржуваному рішенні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2019 року зазначено, що мали місце факти звернення ОСОБА_1 до Костянтинівсь-кого міжрайонного прокурора зі скаргою щодо неналежних умов утримання в Костянтинівському ІТТ, але в судовому рішенні нічого не зазначається про ігнорування розгляду скарги ОСОБА_1 шляхом невиконання Костянтинівським міжрайонним прокурором своїх професійних обов`язків. Дослідивши в судовому засіданні документи про звернення позивача до представника Уповноваженого ВР України з прав людини та подання Уповноваженого ВР України на ім`я Ге-нерального прокурора України «Щодо неналежного виконання працівниками прокуратури Донецької області своїх обов`язків…» суд першої інстанції не надав оцінку тому факту, що «скарги», «подання», «перевірки» є похідними від неналежного виконання своїх професійних обов`язків відповідальними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури, які не виконували належним чином обов`язки щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, приховували факти утримання ув`язнених в неналежних умовах Костянтинівського ІТТ, приховували факти піддавання ув`язнених, зокрема ОСОБА_1 , катуванню та нелюдяному і принижуючому гідність поводженню через неналежні умови утримання. Своїми неправомірними діями відповідальні працівники Костянтинівської міжрайонної прокуратури та процесуальні керівники кримінального провадження № 0000197 від 29.04.2015 року спричинили моральні страждання ОСОБА_1

Посилається на те, що суд в рішенні зробив висновок про відсутність спеціальних підстав для застосування статті 1176 ЦК України, в той час, як позовна заява не містить посилань на цю норму.

Для встановлення наявності спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, ним в пись-мовому вигляді заявлялося клопотання про призначення судової психологічної експертизи із від-повідними питаннями експерту, але ухвалою суду від 07 листопада 2018 року у задоволенні кло-потання було відмовлено. Натомість суд в рішенні зазначив, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями, діями чи бездіяльністю про-цесуальних керівників прокуратури моральної шкоди. Зазначає, що фактично суд неправомірно позбавив позивача можливості довести ті обставини, на які він посилався.

Також наголошує, що порушення Костянтинівським міськрайонним судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних об-ставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене по справі рішення судом першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Відповідачами прокуратурою Донецької області та Державною казначейською службою України письмові відзиви на апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та адвоката Шамардіна В.М. не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду пер-шої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник позивача ад-вокат Шамардін В. М ., представники відповідачів прокуратури Донецької області та Державної казначейської служби України не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Позивач ОСОБА_1 , представник позивача Шамардін В.М. , представники відповідачів прокуратури Донецької області та Державної казначейської служби України судові повістки-повідомлення про розгляд справи 08 травня 2019 року отримали, що підтверджується розпискою позивача та рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень (а.с. 184, 187, 188, 189).

Від представника позивача адвоката Шамардіна В.М. надійшла заява про слухання про слу-хання справи у його відсутність.

Представники відповідачів прокуратури Донецької області та Державної казначейської служби України про причини неявки у судове засідання 08 травня 2019 року не повідомили і від-повідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без по-важних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Шамардіна В.М., представників відповідачів прокуратури Донецької області та Державної казначейської служби України, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Шамардіна В.М. не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Апе-ляційного суду Запорізької області від 26 березня 2015 року скасовано вирок Дружківського місь-кого суду Донецької області від 20 березня 2014 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених статтями 115 ч. 2 п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 187 ч. 3, 4; 263 ч. 1 КК України. Відповідно до вказаної ухвали ОСОБА_1 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та кримінальну справу відносно позивача направлено на додаткове розслідування прокурору Донецької області (а.с. 16-27 т. 1). З мотивувальної частини вказаної ухвали вбачається, що з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, які інкримінуються вказаним особам, суд не вбачає підстав для зміни раніш обраного запобіжного заходу, зазначено про необхідність органу досудового розслідування вмотивовано вирішити пи-тання щодо виду запобіжного заходу відносно обвинувачених і в залежності від цього ви-ду визначити його тривалість відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (а.с. 26 зворот, т. 1).

29 квітня 2015 року заступником прокурора Донецької області Лівочка О.В. було внесено ві-домості до ЄРДР № 0000197 стосовно вказаного кримінального провадження та визна-чено орган досудового розслідування - Головне управління МВС України в Донецькій області (а.с. 28 т. 1).

Згідно доручення першого заступника начальника Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області Галь В.І. проведення досудового розслідування доручено слідчому СВ Костян-тинівського МВ Джафарову Р.А. (т.1, а.с. 29).

Постановою Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. від 11 червня 2015 ро-ку про призначення групи прокурорів, процесуальне керівництво по об`єднаному кримінальному провадженню № 0000197 здійснює група прокурорів у складі:

Цукарєвої В.А., Каліпіч Т.А., Акулова А.В., Макарченкової Н.М., Модного Р.В., Друзь Я.Я., Кос-тянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О., заступника Костянтинівського міжрайон-ного прокурора М`ясоєдова О.О. (а.с.30 т. 1).

Ухвалами слідчих суддів Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2015 року та від 09 червня 2015 року за результатами розгляду скарг позивача ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Джафарова Р.А.: визнано незаконною бездіяльність слідчого Джа-фарова Р.А. щодо ухилення від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо приведення запобіжного заходу зазначеній особі у від-повідність до вимог КПК України 2012 року та щодо ухилення від виконання вказівок Апеляцій-ного суду Запорізької області (ухвала від 26 березня 2015 року) (а.с.31, 32-33 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2015 року задоволено клопотання слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС України в До-нецькій області Джафарова Р.А. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вар-тою відносно підозрюваного ОСОБА_1 (а.с.34-36 т. 1).

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодек-сом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інте-реси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої неза-конними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самовря-дування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірни-ми рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завда-ну органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподію-вачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійс-нює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивіль-ної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює опера-тивно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподі-яння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовуєть-ся на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що передбачено нормами ста-тей 1173, 1174 ЦК України.

Порядок та процедура відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями ор-гану, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначається Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень цього Закону (ст.ст. 1- 4, 12) підлягає відшкодуванню шкода, завда-на громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що така шкода заподіяна йому у зв`язку з формальним підходом відповіда-льними працівниками Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області до своїх професійних обов`язків, зокрема обов`язку щодо нагляду за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство та бездіяльністю відпо-відальних працівників Костянтинівської міжрайонної прокуратури Донецької області, яка поля-гала у формальному підході до своїх безпосередніх обов`язків та неналежному виконанні ними своїх професійних обов`язків, зокрема обов`язку щодо нагляду за додержанням законів при вико-нанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусо-вого характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Аналізуючи заявлені позивачем вимоги, наведені норми закону та дослідивши фактичні об-ставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність спеціальних підстав для застосування статті 1176 ЦК України.

В силу положень ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неза-конними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу дер-жавної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, за-вданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст. 1167 ЦК України.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуван-ню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, при-чинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шко-ди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування мора-льної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової від-повідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (не-майнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наяв-ність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяль-ності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факти), що обґрунтовують вимоги і запе-речення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) виснов-ками експертів; 3) показаннями свідків ( ст.76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги, що протягом 2017-2018 років пози-вач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовними заявами до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області Джафарова Р.А., яка полягала у на-вмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (справа № 233/2582/17); до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної каз-начейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами утримання під вартою (справа № 233/4417/16-ц).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 233/2582/17 від 03 листопада 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Доне-цької області від 12 грудня 2017 року, так і Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року, у задоволенні позов-них вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого Костянтинівського МВ ГУМВС у Донецькій області Джафарова Р.А., яка полягала у на-вмисному ухиленні від вирішення питання щодо виду запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 і його тривалості відповідно до положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, навмисному ігноруванні як вказівок Апеляційного суду Запорізької області, так і вказівок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, - відмовлено. Відповідно відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із бездіяльністю процесуальних керівників прокуратури Донецької області, які, на думку позивача, неналежним чином виконували свої процесуальні обов`язки щодо контролю за діями слідчого.

Будь яких доказів на те, що відносно ОСОБА_1 було допущено порушення строків за-побіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позивач суду першої інстанції не надав. Не на-дав він таких доказів і апеляційному суду.

З огляду на вказане колегія апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інста-нції, що твердження позивача ОСОБА_1 про порушення його прав під час вирішення пи-тання щодо обрання виду та тривалості запобіжного заходу щодо нього органом досудового розс-лідування не ґрунтується на законі.

Крім того, апеляційний суд не приймає доводи апеляційних скарг про те, що суд першої ін-станції у порушення вимог ст. ст. 263 ЦПК України безпідставно зробив висновок щодо недоведе-ності позивачем завдання йому моральної шкоди внаслідок дій чи бездіяльності посадових осіб органів прокуратури, щодо його умов тримання в ІТТ.

За правилом ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і все-бічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речо-вими і електронними доказами; 2) висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються пре-дмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень.

Тобто обов`язком позивача є доказ наявності обставин, що є підставою для відшкодування шкоди у відповідності до ст. ст. 1166, 1176 ЦК України.

В матеріалах справи маються копії листів Костянтинівського міськрайонного прокурора Тка-чук В.О. від 21 серпня 2015 року № 56-3755вих-15 та від 11 вересня 2015 року № 56-4010 вих-15, згідно яких ОСОБА_1 повідомлено що проведені службові розслідування, щодо неналежно-го, як на його думку, утримання його в ІТТ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області, за результатами яких факт незаконних дій щодо нього не встановлено (а.с. 46, 47 т. 1).

Згідно копії листа від 08 травня 2016 року № 90-5659вих-16 за підписом керівника Костянти-нівської місцевої прокуратури В. Ткачук ОСОБА_1 повідомлено, що його скарга на пору-шення, як на його думку, умов тримання в приміщенні Костянтинівського ВП ГУ НП України в Донецькій області МВ та з інших питань розглянута. За результатами проведеної перевірки його доводи знайшли часткове підтвердження в частині порушення норм мінімально-допустимих пока-зників освітлення, відсутності вільного доступу до питної води, не обладнання санітарних вузлів дверима, відсутності змивних напівавтоматичних кранів для туалетів та кранів на умивальниках, дерев`яного покриття підлоги. За результатами перевірки з метою усунення вимог діючого зако-нодавства на ім`я начальника Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області заплановано винесення документу прокурорського реагування (а.с. 59 т. 1).

Відповідно копії листа начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні су-дових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Донецької області від 29 вересня 2016 року № 16-17/1/1/70-15 ОСОБА_1 повідомлено, що за результатами перевірки працівниками Генеральної прокуратури України відомостей, викладених у поданні Уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 16.11.2015 №1.-2729/В249174.15-94 «Щодо неналежного виконання працівниками прокуратури Донецької області своїх обов`язків у частині здійснення нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також з обмеженням особистої свободи громадян» до Костянтинівського міжрайонного прокурора Ткачук В.О. та прокурора цієї прокуратури Шкояна Г.Н. були застосовні заходи реагування у виді позбавлення премії у грудні 2015 року (а.с. 60 т. 1).

З огляду на вказане сама по собі наявність факту про застосування до Костянтинівського між-районного прокурора Ткачук В.О. заходів реагування у виді позбавлення премії у грудні 2015 року та погіршення стану здоров`я позивача не є відповідними доказами щодо доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993 року N 3352-XII (з наступними змінами), забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попе-реднього ув`язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відпо-відно до цього Закону та інших актів законодавства.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неналеж-ними умовами утримання під вартою (справа № 233/4417/16-ц), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року змінено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. Повторне відшкодування шкоди дер-жавою але в особі її іншого органу (прокуратури), не ґрунтується на законі.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди.

На підставі ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без за-доволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рі-шення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Докази та обставини, на які посилають заявники у апеляційних скаргах були предметом дослідження судом першої інстанції, а при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спросто-вують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм ма-теріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеля-ційної скарги не має, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно зали-шити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задово-лення, однак позивач ухвалою апеляційного суду від 20 березня 2019 року про відкриття апеля-ційного провадження був звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та адвоката Шамардіна Володимира Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

О.Д. Канурна

Повне судове рішення складено 10 травня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований