У Х В А Л А

22 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 159/4851/15-ц

Провадження № 14-195 цс 19

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу (далі - об'єднання), Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу (далі - представництво) до Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - Тойкутська сільська рада Ковельського району Волинської області (далі - сільрада), Управління культури Волинської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5, Виробничо-комерційне Приватне підприємство «Агропромтехцентр», про визнання недійсними наказів, свідоцтв про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянки

за касаційною скаргою представництва на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року та на постанову Апеляційного суду Волинської області від 7 лютого 2018 року і

в с т а н о в и л а:

у вересні 2015 року об'єднання та представництво (далі разом - позивачі) звернулися до суду з позовом, в якому з урахування заяв і доповнень просили визнати недійсними:

- накази ГУ Держземагентства у Волинській області від 16 липня 2014 року № 3-209/15-14-СГ про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою та від 12 вересня 2014 року № 3-580/15-14-СГ про затвердження проекту землеустрою (далі - оскаржені накази) щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1,3 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності (далі - земельна ділянка);

- свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане на ім'я ОСОБА_3;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 1 жовтня 2015 року ОСОБА_3 із ОСОБА_4;

- свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане на ім'я ОСОБА_4

Позов мотивували такими обставинами:

- реалізовуючи статутні цілі, протягом кількох років представництво замовляло роботи з документальних досліджень археологічної спадщини - давніх поховань єврейського кладовища у селі Тойкут Ковельського району Волинської області (далі - кладовище) - нововиявленої пам'ятки історії місцевого значення для її державної реєстрації;

- під час проведення досліджень наявність давніх поховань знайшла підтвердження, з огляду на що позивачі звертались до компетентних органів про вжиття заходів з метою збереження об'єкта культурної спадщини;

- на території кладовища у 1987 році була збудована капличка, а у 2005 році на підставі рішення сесії Тойкутської сільської ради встановлений пам'ятний знак євреям, загиблим у часи Голокосту;

- територіальні органи Держгеокадастру України та Ковельська районна державна адміністрація (далі - РДА) Волинської області неодноразово повідомляли позивачів про необхідність проведення археологічних досліджень для встановлення чітких меж місць поховань і їх охоронних зон;

- ГУ Держгеокадастру у Волинській області та Ковельська РДА Волинської області зобов'язані були замовити проведення археологічних досліджень на предмет наявності археологічних пам'яток, обстежити та вивчити земельну ділянку, а не вказувати на те, що об'єкт культурної спадщини не занесений до відповідного переліку таких об'єктів;

- у національних культурних традиціях єврейського народу велике значення надається місцям поховань, кладовищам, а померлим - велика пошана; використання земель, на яких розташовані давні поховання, впливає на права й охоронювані законом інтереси позивачів і на реалізацію їхніх статутних цілей, зокрема на проведення діяльності, спрямованої на захист релігійних, наукових і просвітницьких цінностей національної меншин;

- позивачам стало відомо про те, що на землях, на яких встановлена наявність давніх поховань, розташована деревообробна дільниця, яка належить фізичний особі-підприємцю ОСОБА_3, і для її обслуговування Ковельська РДА Волинської області передала земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 в оренду (розпорядження від 10 грудня 2007 року № 69 (далі - оскаржене розпорядження));

- позивачі оскаржили до господарського суду це розпорядження Ковельської РДА Волинської області та укладений 16 липня 2008 року на його підставі договір оренди між Ковельською РДА Волинської області та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - оскаржений договір оренди) (справа № 903/32/15);

- під час розгляду справи № 903/32/15 в апеляційному господарському суді позивачі з'ясували, що іншу частину земель давніх поховань Ковельська РДА Волинської області та ГУ Держгеокадастру у Волинській області відчужили, зокрема, відчужили земельну ділянку ОСОБА_3;

- останній відчужив земельну ділянку ОСОБА_4, а той передав її в оренду строком на 7 років Виробничо-комерційному Приватному підприємству «Агропромтехцентр» (договір оренди від 16 грудня 2015 року). За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 січня 2016 року ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку ОСОБА_5, повідомивши нову власницю, що земельна ділянка перебуває в оренді;

- оскаржені накази, свідоцтва про право власності та договір купівлі-продажу порушують права й інтереси позивачів, вимоги земельного, цивільного законодавства та міжнародного права.

20 жовтня 2017 року Ковельський міськрайонний суд Волинської області ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Мотивував рішення так :

- позивачі не надали жодних доказів на підтвердження того факту, що центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини прийняв будь-яке рішення про те, що територія давнього єврейського кладовища та давніх поховань у селі Тойкут Ковельського району Волинської області включена до Переліку об'єктів культурної спадщини, набула правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини чи занесена до Державного реєстру нерухомих пам'яток України;

- жодним чином не встановлені чіткі межі ні єврейського цвинтаря, ні місця масових розстрілів і поховань, зокрема відсутній проект землеустрою з організації та встановлення меж територій історико-культурного призначення, який має розроблятися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1094;

- оскільки відсутні підстави для визнання недійсними оскаржених наказів, то свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане ОСОБА_3 законно;

- вимоги позивачів про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане на ім'я ОСОБА_4, є похідними від попередніх позовних вимог, а тому також не можуть бути задоволені.

7 лютого 2018 року Апеляційний суд Волинської області прийняв постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Мотивував постанову так :

- суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права; висновки суду ґрунтуються на встановлених судом обставинах і наданих сторонами доказах;

- у згаданій вище справі № 903/32/15 та у справі № 813/3160/16 (за позовом об'єднання і представництва до Волинської обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури України, Міністерства закордонних справ України, та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління культури Волинської обласної державної адміністрації, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до вчинення дій) суди не встановили обставин, які мають значення для вирішення цієї справи, а саме: місця розташування давнього єврейського кладовища у межах наданої ОСОБА_3 у власність земельної ділянки та того, що на цій земельній ділянці знаходиться місце масових розстрілів.

У березні 2018 року представництво подало касаційну скаргу. Просить скасувати рішення судів і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Скаржиться на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивує скаргу так:

- суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме статті 20, 791 Земельного кодекс (далі - ЗК) України, статтю 50 Закону України «Про землеустрій»;

- суди до спірних правовідносин помилково застосували приписи статті 50 Закону України «Про землеустрій», статті 13, 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини»;

- суди мали застосувати до спірних правовідносин приписи статті 48 Закону України «Про охорону культурної спадщини», статті 2, частини першої статті 20, статті 21, частини тринадцятої статті 186, статей 184, 193-196, 211 ЗК України, статей 7, 20, 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16 листопада 1972 року, Європейської конвенції про охорону археологічної спадщини, Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства від 19 лютого 2013 року, Міжурядової Угоди від 4 березня 1994 року, укладеної між Урядом України та Урядом Сполучених Штатів Америки «Про охорону та збереження культурної спадщини», Рекомендацій Генеральної конференції ООН з питань освіти, науки і культури;

- з метою формування єдиної правозастосовної практики справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

1 червня 2018 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалою відкрив касаційне провадження.

14 січня 2019 року Верховний Суд у складі постійно діючої колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

27 лютого 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Обґрунтував ухвалу так :

- існує низка правових проблем, серед яких застосування до спірних правовідносин норм міжнародних договорів; визначення моменту, з якого об'єкт культурної спадщини підлягає охороні; наявність залежності охорони об'єкта культурної спадщини від внесення його до відповідного офіційного переліку чи реєстру; обов'язковість проведення досліджень земельних ділянок на предмет наявності об'єктів культурної спадщини перед прийняттям рішення повноважними органами про їх передання; необхідність встановлення категорії земель, якщо така раніше не встановлювалась або якщо встановленої раніше категорії на момент виникнення правовідносин вже не існувало;

- у раніше ухвалених рішеннях касаційних інстанцій у справах адміністративної, господарської та цивільної юрисдикцій сформульовані протилежні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема: в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 1 грудня 2010 року у справі № К-31325/10; постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 910/9670/14; ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 січня 2016 року у справі № 2а-7780/11; постанові Вищого господарського суду України від 22 листопада 2017 року у справі № 903/32/15; постанові Вищого господарського суду України від 1 серпня 2017 року у справі № 910/5477/16; постанові Вищого господарського суду України від 2 серпня 2017 року у справі № 910/9670/14; постанові Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року у справі № 461/11017/15-а;

- означені правові питання з урахуванням наведених висновків судів касаційних інстанцій і Верховного Суду України у подібних правовідносинах становлять виключну правову проблему.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має, як правило, оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що така проблема постала не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема.

З погляду якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, внаслідок чого обґрунтованість обмежень останніх може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 27 лютого 2019 року, вказуючи на виключну правову проблему, формулює низку проблем, які за суттю відтворюють доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права у цій справі.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що зазначені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду судові рішення не є прикладами неоднакової практики застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах з огляду на таке:

- 1 грудня 2010 року Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу у справі № К-31325/10 та вказав, що оскільки спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення, стосовно яких законодавство встановлює особливий порядок утримання, використання, охорони та забудови, є правильними висновки судів попередніх інстанцій про незаконність рішення Київської міської ради № 98/759 від 8 лютого 2007 року «Про передачу земельної ділянки комунальному підприємству «Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв» для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з офісними приміщеннями та підземним автопаркінгом по вул. Стрілецькій, 10/1, у Шевченківському районі м. Києва».

Обставини справи № 159/4851/15-ц та справи № К-31325/10 не є подібними, оскільки Вищий адміністративний суд України мав доведені обставини належності спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення, а у справі № 159/4851/15-ц суди такої належності не встановили.

- 1 серпня 2017 року Вищий господарський суд України прийняв постанову у справі № 910/5477/16, в якій погодився з висновками апеляційного суду про обґрунтованість позову, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства прийняте рішення міської ради, а також розпорядження земельною ділянкою, що належить до земель історико-культурного призначення зі спеціальним режимом використання; проте суд застосував наслідки спливу позовної давності та відмовив у задоволенні позову.

Отже, обставини справи № 159/4851/15-ц і справи № 910/5477/16 також не є подібними.

- 12 вересня 2017 року Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу у справі № 461/11017/15-а та дійшов висновку, що оскільки єврейське кладовище (частина Янівського кладовища) у Львові не внесене за встановленою процедурою до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, тобто не є пам'яткою культурної спадщини у розумінні національного законодавства, а відтак і земля, на якій розташоване кладовище не належить до земель історико-культурного призначення.

Обставини справи № 159/4851/15-ц є подібними із обставинами справи № 461/11017/15-а, однак в останній Вищий адміністративний суд України інших висновків про застосування норм матеріального права, ніж суди у справі № 159/4851/15-ц, не робив;

- 26 січня 2016 року Вищий адміністративний суд України у справі № 2а-7780/11 за позовом представництва до Уманської міської ради Черкаської області та виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області про зобов'язання замовити проект землеустрою для земельної ділянки ухвалою скасував рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У тій справі представництво стверджувало про те, що в Умані Черкаської області знаходяться давні поховання на стародавньому єврейському кладовищі, розташованому між вулицями Пушкіна, Бєлінського, Петровської; межі цього кладовища відповідно до наданої відповідачами документації складають 2,3 га; зазначене кладовище є історичною пам'яткою і становить культурну цінність, але на його території, де знаходяться давні поховання, розпочинається будівництво, що порушує права й інтереси усіх віруючих іудеїв і порушує законодавство, яке передбачає заборону проведення будь-яких робіт на територіях знаходження давніх поховань. Позивач звертався до відповідачів з вимогами про визнання історичних меж вказаних поховань і визнання цих поховань об'єктом культурної спадщини, однак відповідачі йому відмовили. Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до архівних документів у межах сучасних вулиць Пушкіна та Бєлінського в Умані Черкаської області позначене кладовище, сучасні межі якого не встановлені, що стало підставою для відмови у задоволенні позову незважаючи на те, що позивач просив зобов'язати замовити виготовлення проекту землеустрою для встановлення цих меж. Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що суди не дослідили правовий статус і категорію відповідної земельної ділянки на час розгляду справи; а суд першої інстанції, вказуючи на те, що задоволення позову призведе до порушення прав третіх осіб, не залучив їх до участі у справі, як і не залучив територіальний орган Держкомзему, до повноважень якого віднесене ведення земельно-кадастрових робіт, внесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що певні обставини справи № 159/4851/15-ц і справи № 2а-7780/11 є подібними, хоча предмети позовів у цих справах - різні. Крім того, у справі № 2а-7780/11 суд касаційної інстанції висновки про застосування норм права не формулював, оскільки направив справу на новий розгляд;

- Верховний Суд України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 910/9670/14, дійшов висновку, що спірна земельна ділянка розташована на територіях, які віднесені до: комплексу пам'яток історії та культури в межах історичного центру міста з історичним природним ландшафтом Державного історико-культурного заповідника «Стародавній Київ»; охоронної зони пам'ятки архітектури національного та всесвітнього значення - ансамблю споруд Софійського собору; пам'ятки археології національного значення «Культурний шар Города Ярослава»; Центрального історичного ареалу міста; у безпосередній близькості до нововиявленої пам'ятки архітектури та пам'ятки історії місцевого значення. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Київської міської ради, ТзОВ «Укрінвестресурс», ТзОВ «Грін Плаза», треті особи - Компанія «GDD DEVELOPERS LTD», Міністерство юстиції України - про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити певні дії, та направляючи цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України вказав, що міська ради передала в оренду ТзОВ «Укрінвестресурс» земельну ділянку загальною площею 0,55 га, яка складається із трьох ділянок, що мають різне призначення та можуть мати різний режим охорони для кожного виду об'єктів культурної спадщини як в цілому, так і в частині кожної площі. Натомість, суди попередніх інстанцій не встановили, які саме види об'єктів культурної спадщини розташовані на кожній зі спірних земельних ділянок, що унеможливило остаточне вирішення спору.

2 серпня 2017 року за результатами нового розгляду тієї ж справи № 910/9670/14 Вищий господарський суд України прийняв постанову, в якій зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що всі три земельні ділянки належать до земель історико-культурного призначення національного та місцевого значення на підставі статті 53 ЗК України та статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Обставини справи № 159/4851/15-ц та справи № 910/9670/14 не є подібними, оскільки Верховий Суд України та Вищий господарський суд України мали доведені обставини належності спірної земельної ділянки до територій з об'єктами культурної спадщини, а у справі № 159/4851/15-ц суди не встановили, що на території в межах земельної ділянки є об'єкти культурної спадщини.

- 22 листопада 2017 року Вищий господарський суд України прийняв постанову у справі № 903/32/15, якою залишив без задоволення касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 31 липня 2017 року про задоволення позову об'єднання та представництва про визнання недійсними оскарженого розпорядження та оскарженого договору оренди.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що апеляційний суд у постанові від 7 лютого 2018 року у справі № 159/4851/15-ц вказав, що у цій справі спірною є вільна від забудови земельна ділянка, надана у приватну власність ОСОБА_3, тоді як у справі № 903/32/15 предметом оскарження був договір оренди земельної ділянки з розміщеними на ній об'єктами нерухомості, які піддавались реконструкції. Також апеляційний суд у справі № 159/4851/15-ц дійшов висновку, що у справі № 903/32/15 господарські суди оцінювали правомірність оскарженого договору оренди та оскарженого розпорядження Ковельської РДА Волинської області з огляду на те, згідно зі статтею 3 Закону України «Про основи містобудування» у редакції, чинній на час укладення договору та на час прийняття оскарженого розпорядження, земельна ділянка є об'єктом містобудування. Однак, на думку апеляційного суду, на час передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 стаття 3 Закону України «Про основи містобудування» була виключена, а чинною на момент виникнення спірних правовідносин статтею 4 цього Закону земельні ділянки не віднесені до об'єктів містобудування. Тому апеляційний суд вважав, що у справі № 903/32/15 не встановлені преюдиційні обставини для справи № 159/4851/15-ц.

З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду вважає, що постанова Вищого господарського суду України від 22 листопада 2017 року у справі № 903/32/15 також не є зразком неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. А оцінку правильності застосування норм процесуального права (зокрема щодо наявності підстав для звільнення позивачів від обов'язку доказування обставин, встановлених у справі № 903/32/15), може дати Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 27 лютого 2019 року не розкрив ні процесуального, ні матеріального аспектів якісного критерію виключності правової проблеми у цій справі.

Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведене в ухвалі від 27 лютого 2019 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, не є підставою для прийняття справи № 159/4851/15-цдо розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з частиною шостою статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною шостою статті 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Справу за позовом Об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу, Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, -Тойкутська сільська рада Ковельського району Волинської області, Управління культури Волинської обласної державної адміністрації, ОСОБА_5, Виробничо-комерційне Приватне підприємство «Агропромтехцентр», про визнання недійсними наказів, свідоцтв про право власності, договору купівлі-продажу земельної ділянкиза касаційною скаргою Представництва Американського об'єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 7 лютого 2018 року повернути до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду.

2. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. Р. КібенкоО. М. Ситнік
В. С. КнязєвО. С. Ткачук
Л. М. ЛобойкоВ. Ю. Уркевич
О. Г. Яновська