Справа № 185/1395/19
Провадження № 2/185/2018/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 квітня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Шаповалової І.С.,

за участі секретаря судового засідання Красуцького Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Київської районної у місті Донецьку ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України міста Донецька,-

В С Т А Н О В И В:

Позивч звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Київської районної у місті Донецьку ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України міста Донецька, в якому просить надати дозвіл на в'їзд з підконтрольної України території на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування в межах Донецької області неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супровоі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що сторони перебували у шлюбі, від якого в них народилися дитина: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2

Зазначає, що відповідач постійно проживає у м. Донецьку, позивач разом з дитиною мешкає в Чернігівській області, піклується про дитину, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за нею, займається її вихованням.

У зв'язку з тим, що стосунки з відповідачем розірвано, відповідач постійно мешкає на території проведення АТО, у м. Донецьку, останній відмовляє позивачці в наданні дозволу (згоди) на виїзд дитини за межі України, а саме: м.Донецьк, де проживають батьки позивача та де вона має на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову.

Відповідач до суду не з'явився, просив розглянути справи за його відсутності, згідно із письмовими запереченнями заперечує проти задоволення позову.

Орган опіки та піклування на адресу суду будь-яких заяв та повідомлень не надав..

Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки інтереси дитини підлягають захисту, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дітей.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей, відповідно до законів України.

За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Згідно з ч. ч. 7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 5 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов'язків батьків у здійсненні батьківських прав.

Відповідач по справі, як вбачається із матеріалів справи, перебуває на непідконтрольній державі Україна території, у м.Донецьку.

З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини не узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що не обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, оскільки сам по собі виїзд малолітньої дитини на територію, де органи влади України тимчасово не здійснють свої повноваження може створювати небезпеку для життя та здоров'я дитини.

Забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

Згідно ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме:

1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей;

2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини;

3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

На теперішній час вказані території залишаються тимчасово окупованими, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров'я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини до вказаних територій не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим.

Наявна небезпека такого в'їзду для дитини обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров'я дитини.

На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини у цій справі, яка є громадянкою України, а також її повернення на територію, яка контролюється органами державної влади.

Позивач не довела нагальність потреби в'їзду дитини на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров'я дитини.

Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11,60,131,212,215-218,224-232 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Київської районної у місті Донецьку ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України міста Донецька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайоний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С.Шаповалова