Провадження №2/760/1137/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2019 року Солом'янський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Усатової І.А,

при секретарі Ковальській К.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення, суд -

В С Т А Н О В И В:

25.05.2018 позивач звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва із позовом до відповідачів та просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, неповнолітніх - ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, оскільки останній виділено йому в натурі відповідно до рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23.04.2018 в порядку розділу спільного майна подружжя.

Позивач посилався на те, що у вказаному будинку зареєстровані та проживають відповідачі, а також ОСОБА_9, при цьому, відповідачі не є власниками будинку, та не є членами сім'ї позивача, позивач не надавав згоди на їх вселення та реєстрацію місця проживання в спірному будинку, будь-яких інших домовленостей щодо користування нерухомим майном між сторонами не існує.

На підставі вищенаведеного, позивач вважає, що відсутні правові підстави проживання ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в спірному будинку, при цьому, ОСОБА_9 добровільно звільнила житлове приміщення та знялась з реєстрації, відповідачі, у свою чергу, добровільно звільняти будинок та зніматись з реєстрації місця проживання не бажають, вимоги щодо звільнення житлового приміщення ігнорують.

Позивач вказав, що безпідставне проживання відповідачів створюють йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, він немає змоги здати житло в оренду, здійснити відчуження даного майна іншим способом, оскільки, потенційних орендарів та набувачів відлякує наявність проживаючих та зареєстрованих в будинку сторонніх осіб.

Ухвалою судді від 30.05.2018 позовну заяву залишено без руху.

25.06.2018 стороною позивача було усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 26.06.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

03.09.2018 на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення з приводу заявленого позову, в яких остання просить відмовити у задоволенні позову. Посилалася на те, що виселення малолітніх дітей без надання іншого житла суперечить моральним засадам суспільства ,інтересам дітей та їх правам на належний рівень життя, які визначені ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», п. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини, а тому просила при прийнятті рішення врахувати інтереси малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

У судовому засіданні 07.09.2018 представником відповідача було подано відзив на позов, у якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю та необгрунтованістю. Посилався на те, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23.04.2018 відповідачем оскаржується в Апеляційному суді міста Києва. Також вказав, що відповідач ОСОБА_2 є законним представником неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, також вона є невісткою ОСОБА_9, та дружиною покійного сина останньої - ОСОБА_10. Крім того, посилався на те, що відповідачі зареєструвалися у спірному будинку з 04.08.2015, постійно проживають у ньому, мали взаємні права та обов'язки з позивачем, як члени сім'ї, пов'язані у тому числі, але не виключно, спільним побутом, при цьому, позивач був обізнаний про факт реєстрації відповідачів у спірному будинку, вказану реєстрацію у встановленому законом порядку не оскаржував, таким чином, відповідачі є членами сім'ї позивача, а тому не можуть бути виселеними без надання іншого житлового приміщення.

Також сторона відповідача посилалася на те, що відповідачі несуть витрати по утриманню будинку, сплачують комунальні та інші послуги, вкладають кошти в його ремонт, оскільки власниця будинку ОСОБА_9 постійно проживає за кордоном. Зазначено, що твердження позивача щодо небажання добровільного звільнення відповідачами житла є передчасними та неправдивими, оскільки позивач не звертався до них з таким проханням.

Ухвалою суду від 07.09.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 про зупинення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення - відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову. Також у судовому засіданні стороною відповідача було надано додаткові пояснення та докази в обґрунтування позиції відповідача.

Представник третьої особи у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_2, діючої у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення, посилається на те, що останні не є а ні власниками спірного житла, а ні членами його сім'ї, родичами та не ведуть спірного господарства.

Також в обґрунтування заявлених вимог, сторона позивача в судовому засіданні вказала, що позивач придбав вказаний житловий будинок для проживання у ньому саме сина ОСОБА_9 - ОСОБА_10, при цьому відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку з дозволу позивача, проживають там безпідставно. Крім того, представник позивача посилалася на те, що коли ОСОБА_9 приїхала до України з метою поховання сина, не пройшло ще й сорока днів після його смерті, як відповідачка привела до вказаного будинку іншого чоловіка, у зв'язку з чим між ОСОБА_9 та відповідачкою ОСОБА_2 почалися непорозуміння з даного приводу, і останній було запропоновано придбати інше житло.

Сторона відповідача у свою чергу наголошувала на тому, що саме з дозволу позивача та ОСОБА_9 відповідачі були вселені у вказаний житловий будинок ,та смерть сина власника житлового будинку згідно ч. 3 ст. 64 та ч. 4 ст. 156 ЖК України не призводить до втрати його дружиною та дітьми права користування житловим будинком.

Судом встановлено, що з 16.11.2006 позивач ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, та згідно пояснень сторони позивача, в Австралійському суді (за місцем проживання позивача у даній справі) ініційовано процес розірвання шлюбу між ними.

За час перебування останніх у шлюбі, ОСОБА_9 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 24.04.2015, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С.В., реєстровий №215.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23.04.2018 у справі №760/19209/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про поділ майна у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

З довідки Форми №3, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» ЖЕД №901 від 22.02.2017 №1481 вбачається, що у зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_9 (власник особового рахунку) з 28.05.2015, та відповідачі ОСОБА_2 (дружина сина (невістка), ОСОБА_6 (онук) та ОСОБА_7 (онук) з 04.08.2015.

У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірному будинку з 04.08.2015.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 03.10.2012 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, та 28.01.2017 останній помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2.

Судом встановлено, що за час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у шлюбі ,в останніх народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3, при цьому, ОСОБА_10 був вітчимом ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім'ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Як зазначено в статтях 405, 406 ЦК України у разі виникнення спору між власником житла та особами, які вселились в житлове приміщення як члени його сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права має відбуватись згідно вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього приміщення.

З точки зору ч.ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один з його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Судом встановлено та не спростовувалося сторонами, що фактичним місцем проживанням малолітніх дітей сторін з 04.08.2015 є місце проживання батьків у спірному будинку.

Згідно ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Тобто, обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, в даному випадку на сторін, як батьків.

Згідно з ч. 2 ст. 18 даного Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Тобто, турбота про дітей та їх виховання покладається на матір і батька в рівній мірі.

Таким чином, право користування житловим приміщенням у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є похідним від права їхньої матері, тобто відповідача ОСОБА_2, а тому підстави для виселення їх зі спірного будинку відсутні.

Враховуючи викладене вище, підстави, з яких позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання спірним житлом шляхом їх виселення, тобто припинення встановленого законом сервітуту, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а саме ст.264 ЦПК України, на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення.

Суд зазначає, що факт розподілу майна між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, та зміною власника житлового будинку не може слугувати підставою для задоволення позову. Крім того, на думку суду, даний розподіл майна та ініціювання розірвання шлюбу направлено на виселення відповідачів зі спірного будинку. При цьому, у судовому засіданні учасники судового процесу підтвердили наявність конфліктної ситуації між ОСОБА_2 та ОСОБА_9.

Суд, керуючись Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 29,401, 402, 405, 406 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: