ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1365/18 Номер провадження 22-ц/814/1290/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Панченка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2019 року, ухвалене суддею Троцькою А.І., повний текст рішення складено - 06 березня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільно набутого майна подружжя та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 вересня 1981 року вона, на той час ОСОБА_1 , уклала шлюб з відповідачем. 15листопада 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому м. Полтави за актовим записом № 772 зареєстровано розірвання шлюбу. 27 грудня 1995 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_4 позивач змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 . За час шлюбу з ОСОБА_3 , а саме 01.06.1994 року в інтересах сім`ї ним укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вартості квартири здійснена двома платежами на суму 52 700 руб. від 05.05.1994 року та на суму 35 050 руб. від 20.01.1994 року. Після розірвання шлюбу фактично були припинені шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем, який переїхав проживати до своєї матері у квартиру АДРЕСА_2 , де і проживає на даний час. Позивач залишилася проживати без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_4 У квартирі також зареєстрований, але не проживає її син ОСОБА_5 Оскільки вказана квартира є спільно набутим майном за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , просила визнати за нею права власності на 1/2 її частину.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільно набутого майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 496, 40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що набута сторонами під час шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано. Стосовно строку позовної давності, то суд зазначив, що ст. ст. 9,11 Кодексу про шлюб та сім`ю України ( 1969 року), який діяв на час розірвання шлюбу між сторонами, передбачено, що вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 76 ЦК України (1969 року) Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Після розірвання шлюбу відповідач переїхав жити до своєї матері, а позивач безперешкодно користувалася квартирою, утримувала вказане майно, проводила в ньому ремонт. Таким чином, строки позовної давності обчислюються з моменту звернення до суду 01.03.2018 року, а тому у суду не має обґрунтованих підстав щодо застосування строку позовної давності, оскільки позивач до звернення до суду безперешкодно проживала у спірній квартирі, тому суд дійшов висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визначивши по 1/2 частині спірного майна та визнавши за позивачем права власності на 1/2 частину квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, недостатнього дослідження обставин справи, просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - відмовити у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку для звернення з позовом без поважних причин, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно зазначив, що вказана квартира є спільно нажитим майном подружжя, так як квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 та право власності оформлено виключно на нього, оскільки позивач на час придбання квартири не претендувала на її частину. Квартира не куплялася в інтересах сім`ї. Зазначені позивачем дані про сплату грошових коштів при купівлі квартири не відповідають дійсності, оскільки вартість квартири 52 700 крб. була сплачена ним особисто одним платежем згідно касового ордеру, а сума 35 050 крб. по чеку за складання та оформлення договору. Судом першої інстанції встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, а тому при вирішенні справи необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції помилково керувався ст. 70 СК України. Зазначає, що позивач не вказала, коли вона вважає, що було порушено її та у зв`язку з чим, не навела доказів того, що її права, як колишньої дружини, порушені, що свідчить про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що з 23 вересня 1981 року позивач ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_1 ) перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ( а.с. 7).

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.11.1994 року, серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому м. Полтави 15.11.1994 року за актовим записом № 772, зареєстровано розірвання шлюбу (а.с. 8).

Згідно договору купівлі-продажу від 01.06.1994 року, посвідченого нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Гризуновою О.В., реєстровий № І-3117, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Як вбачається із довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «АДРЕСА_3» №11 від 20.02.2019 року ОСОБА_1 з 15 листопада 1988 року проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . З нею з грудня 1995 року проживає без реєстрації її чоловік ОСОБА_4 . За даною адресою також зареєстровані, але не проживають син ОСОБА_5 та колишній чоловік ОСОБА_3 , який не проживає з 1994 року (а.с. 14).

Згідно акту, посвідченого головою правління ОСББ «АДРЕСА_3», мешканці будинку за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засвідчили факт, що ОСОБА_3 , колишній чоловік ОСОБА_1 , з 1994 року до теперішнього часу не проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с.15).

Спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1994 р., тобто у період, коли сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів відповідачем щодо придбання сіпрної квартири за рахунок його коштів, у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї, до суду не надано.

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, то після розірвання шлюбу відповідач переїхав жити до своєї матері, а позивач безперешкодно користувалася квартирою, утримувала її, проводила в ній ремонт, отже строк позовної давності обчислюється з моменту звернення до суду з даним позовом, тобто з 01.03.2018 р., тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до відповідності до вимог ст. ст. 9,11 КпШС України (1969 р.) та 76 ЦК України (1969 р.).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання за позивачем право власності на Ѕ частину квартири в порядку поділу спільно набутого майна подружжя.

По справі вбачається, що сторони з 23.09.1981 р. по 15.11.1994 р. перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

01.06.1994 р., тобто в період шлюбу, ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за 52 700 крб. (а.с. 9-10).

Договір купівлі-продажу квартири не містить застережень відносно придбання ним квартири за особисті грошові кошти, без участі позивача тощо.

Відповідач по справі не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сплачені грошові кошти за квартиру є його приватною власністю, не надав доказів з приводу походження цих коштів тощо. У відзиві на позовну заяву відповідач не посилається на те, що квартира є його приватною власністю, що придбана за його власні кошти (а.с. 97-100).

Є правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами під час дії КпШС України (1969), то саме норми цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні спору, як це правильно встановив суд першої інстанції.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ч. 1 ст. 23 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Беручи до уваги встановлені судом першої інстанції фактичні обставини у справі, є всі підстави вважати, що частки сторін у спірній квартирі є рівними.

Згідно ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

По справі встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу залишив спірну квартиру та перейшов жити до своєї матері, позивач створила нову сім`ю та продовжує постійно проживати у спірній квартирі, що вказує на те, що вона не втрачала зв`язок з квартирою, здійснювала права співвласника квартири, оскільки вона, як колишня дружина власника квартири, яка придбана ними у шлюбі, за законом має право власності на Ѕ її частину, як на частину спільної сумісної власності подружжя, тому має право на визнання за нею права власності на її частину у судовому порядку. Вбачається, що відповідачем після розірвання шлюбу не оспорювалося право користування позивачем спірною квартирою, що вказує на те, що ним визнавалося за позивачем право на частину квартири, як на майно, придбане у період шлюбу з ним, відповідачем не оспорено договір купівлі-продажу квартири з підстав придбання її за власні кошти відповідача тощо, вбачається, що відповідач з часу розірвання шлюбу не вчиняв ніяких дій на відновлення свого права на квартиру, як одноосібного власника, якщо він себе таким вважає, він не заявляв про порушення позивачем його права на квартиру.

По справі вбачається, що у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 13.07.2018 р., відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у позові саме з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом (а.с. 98-100).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції щодо строку позовної давності правильно прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для застосуванню строку позовної давності.

По справі вбачається, що тобто спірні правовідносини виникли під час дії КпШС України у редакції 1969 року.

Згідно ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно ст. 75 ЦК України (1969 р.) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 75 ЦК України (1969 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Виходячи з того, що позивач не втрачала зв`язок зі спірною квартирою, з часу розірвання шлюбу з відповідачем постійно в ній проживає, то нею не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності відсутні.

У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що вважає спірну квартиру особистим майном, також вказав, що джерелами походження коштів сплачених ним за квартиру при її купівлі є його заробітна плата, інших коштів він не мав.

Відповідач у суді апеляційної інстанції пояснила, що спірна квартира була надана їй як молодому спеціалісту, яка перебувала на квартирній черзі за місцем роботи, проте, після її отримання була оформлена на ім`я чоловіка як главу сім`ї, квартира відносилася до відомчого фонду, тому проводився її викуп, при проведенні викупу спірної квартири були сплачені кошти сімейного бюджету, бо інших коштів сім`я не мала, колишній чоловік не отримував кошти у спадок чи у дар.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав, що квартира є спільно нажитим майно подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не надав доказів того, що квартира є його приватною власністю та придбана за власні кошти.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що фінансові питання при придбанні квартири вирішувалися відповідачем окремо, оскільки не надані належні та допустимі докази в цій частині, договір купівлі-продажу не містить ніяких застережень відносно цього.

У мотивувальній частині судового рішення суд першої інстанції вказав на застосування до спірних правовідносин саме норм КпШС України, оскільки саме цей Кодекс діяв на їх час виникнення. Також у мотивувальній частині рішення суд послався на застосування ЦК України у редакції 1969 р., який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, що є правильним. Суд першої інстанції зазначив у мотивувальній частині рішення п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у якій є посилання на норми СК України, вказана Постанова Пленуму прийнята після набрання чинності 01.01.2004 р. ЦК України та СК України, цією постановою визнано такими, що втратили чинність, пункти 1-12, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 р. N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", отже суд першої інстанції не застосовував норми нового ЦК України та СК України, а вони значилися у тексті вказаної постанови.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що після розірвання шлюбу до моменту пред`явлення позову позивач не вважала, що її права якимось чином порушуються, що вона у таких спосіб хоче вплинути на відповідача та отримати грошові кошти, оскільки позивач фактично користувалася своєю часткою квартири з часу розірвання шлюбу, тобто здійснювала відносно неї право власності, інші доводи відповідача є його припущеннями.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О.А. О. О. Панченко