КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/890/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Цуранов А.Ю.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1403/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступника всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 25 листопада 2011 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо не укладення договору між сторонами ґрунтується на припущеннях. Судом першої інстанції не врахована правова позиція Верховного Суду України у справі №6-63цс12 згідно з якою кредитний договір, на відміну від договору позики, є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі із усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору. Отже, Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи - є складовою частиною кредитного договору, оформленого на підставі заяви, а тому підпис особи, яка приєдналась до умов та правил надання банківських послуг, на самих умовах не потрібен. Банк з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами відповідача ознайомив, про що свідчить анкета-заява. Також банк ознайомив відповідача з інтернет ресурсом, де позичальнику будь-який час міг безліч разів ознайомитися знову. В свою чергу, у справі відсутні докази того, що відповідач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, не висував заперечення щодо нарахованих процентів та їх погашення із сплачених сум, отже відповідач не вважала, що умови договору приєднання та нарахування процентів з наступним погашенням від сплачених відповідачем коштів порушують права останньої, що у сукупності свідчить про її згоду з усіма умовами цього договору, викладеними не тільки в підписаній нею анкеті - заяві від 11.02.2014, а також в Умовах та Правилах і Тарифах з наступним внесенням банком до них змін. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення заборгованості та просив розглядати справу з викликом представника банку.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу АТ Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а судове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2018 року - без змін, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, а отже, вимоги про стягнення зазначених складових заборгованості є безпідставними і задоволенню не підлягають. Вважає, що повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було погашено тіло кредиту та заборгованість у повному обсязі, а тому позовні вимоги АТ Комерційний банк «Приватбанк» є безпідставними (а.с. 233-236 том 1).

У судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 - заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги недоведені.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що 25 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_2 за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 000,00 грн. шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку для авторизації (а.с. 5 том 1).

В анкеті-заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До матеріалів позовної заяви банком долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 6-7, 8-30 том 1).

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 30 листопада 2015 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 21 220,64 грн. (а.с. 3-4 том 1).

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 18 січня 2016 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 21 220,64 грн., яка складається і заборгованості за кредитом - 13 611,29 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 922,65 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 986,70 грн. (штраф процентна складова).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами та неустойки поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про існування між ОСОБА_2 та банком АТ КБ «ПриватБанк» кредитних правовідносин. Кредитний договір укладений та підписаний сторонами у вигляді анкети-заяви б/н 25 листопада 2011 року (а.с. 5 том1).

Із наданих та досліджених доказів: анкети - заяви, виписки про здійснення операцій та розрахунку заборгованості, довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору банк надав позичальнику ОСОБА_2 суму кредиту у розмірі 14 000,00 грн., остання отримала та користувалась грошовими коштами.

Обставини укладення договору на зазначених умовах та отримання кредиту не заперечувала в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 .

За умовами укладеного та підписаного сторонами договору розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами не встановлений. Також відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Факт досягнення згоди з банком щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу не визнала відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики не виконала, станом на 30 листопада 2015 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 13 611,29 грн.

Розмір заборгованості з повернення суми позики відповідачем не спростовано, при цьому за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено, а тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Враховуючи, що у порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, чим порушила права кредитора, позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 13 611,29 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В цій частині доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «ПриватБанк» знайшли підтвердження.

Перевіряючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, що передбачені тарифами, умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, до яких, на думку позивача, приєднався позичальник, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 922,65 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 986,70 грн. (штраф процентна складова), обгрунтовував свої вимоги Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними під підпис при укладенні кредитного договору, тому наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору.

Відсутня домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту в анкеті-заяві від 25 листопада 2011 року, що підписана сторонами кредитного договору.

Факт досягнення згоди з банком щодо розміру процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафу також не визнала відповідачка ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді.

Правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), а відтак і про порушене право позивача в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, оскільки при укладенні договору з ОСОБА_2. банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема щодо розміру і порядку нарахування процентів та неустойки.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивачем не пред`явлено.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена вимога позивача в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 922,65 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 986,70 грн. (штраф процентна складова) є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». З ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 13 611,29 грн. В іншій частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (64,14%), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 2 209,62 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 13 611,29 грн. В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 209,62 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: