Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 159/4809/17

провадження № 61-42819св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року у складі судді: Миронюк М. Г., та постанову апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року у складі суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) про визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк», банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1159-0171007/ФКВ, згідно з яким позивач отримав кредит в сумі 19 400 доларів США.

Позивач вказував, що вказаний договір укладено із порушенням норм законодавства, що регулює сферу кредитних правовідносин та відносин щодо захисту прав споживачів, оскільки порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів. При укладенні кредитного договору ТОВ «Український промисловий банк» не виконав обов`язкових вимог закону, ввів його в оману, включив незаконні і несправедливі умови, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Банк не провів переддоговірної роботи, у договорі відсутні істотні умови - детальний розпис сукупної вартості кредиту, незаконно встановлено комісії за видачу та супровід кредиту.

Відповідачем не дотримано вимоги п. 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки в кредитному договорі не зазначено предмет, тарифи і обґрунтування вартості кожної супутньої послуги. Також порушено вимоги п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Позивач зазначає, що вирахування визначених у пункті 1 кредитного договору від 24 квітня 2008 року комісій, зокрема, 2% за видачу кредиту, 0,3% за видачу готівки, 0,2% за управління кредитом, призвело до видачі позивачу значно меншої суми від 19 400,00 доларів США. При цьому, проценти відповідачем нараховувалися на 19 400,00 доларів США, що є обманом споживача та приховуванням процентної ставки понад встановлену в оспорюваному договорі. Окрім цього, незрозумілим є яким чином розраховується комісія за управління кредитом - за кожну операцію чи певну їх кількість. Указане призводить до підвищення реальної процентної ставки і зростання сукупної вартості кредиту, яка банком прихована.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 24 квітня 2008 року № 1159-0171007/ФКВ, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивачем не було доведено наявності істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін за кредитним договором у зв`язку з його укладенням, як не доведено й шкоду, завдану споживачеві умовами договору. Будь-яких заборон щодо встановлення кредитним договором комісійних витрат для позичальника Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на момент укладення соспорюваного правочину, не містив. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2012 року стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, до складу якої входила комісія за ведення кредиту, законність стягнення якої ОСОБА_1 не оспорював, а рішенням Ковельського міськрайонного суду від 09 лютого 2015 року задоволено позов банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за даним кредитним договором. При визначенні розміру заборгованості судом включено заборгованість за комісією за ведення кредиту. Ураховуючи, що указане судове рішення ухвалене щодо спору між тими самими сторонами, щодо того самого предмету, а саме, щодо виконання умов кредитного договору № 1159-0171007/ФКВ від 24 квітня 2008 року, встановлення факту його укладення з дотриманням норм цивільного законодавства має преюдиційне значення при вирішенні спору про визнання недійсним кредитного договору.

При відхиленні доводів позивача про відсутність детального розпису сукупної вартості кредиту, апеляційний суд зазначив, що складання графіку банком лише на два роки не може розглядатися як невиконання кредитором вимог Постанови НБУ №168. Суд виходив із того, що на сторінці 2 Додатку № 1 вказано, що для кредитів, виданих на строк більше 2 років, витрати за кредитом в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

Аргументи учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком не було проведено переддоговірну роботу, у договорі відсутній ряд істотних умов, зокрема, розмір сукупної вартості кредиту, незаконність стягнення комісії за видачу та супровід кредиту. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 лютого 2015 року не має преюдиційного значення при вирішенні спору про визнання недійсним кредитного договору.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справа призначена до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 24 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1159 -0171007/ФКВ , за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 19 400 доларів США строком на 180 місяців із сплатою 10,2% річних.

24 липня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 1159 -0171007/ФКВ від 24 липня 2008 року «Графік платежів за договором», який містить розрахунок сукупної вартості кредиту.

30 червня 2010 між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк».

Суди встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суди встановили, що у кредитному договорі № 1159-0171007/ФКВ від 24 квітня 2008 року передбачено комісію, зокрема, за надання кредиту - 2,0 % від суми кредиту (пункт 1.6), за управлінням кредитом - 0,2 % (пункт 1.7), за видачу готівки - 0,3% (пункт 1.8), за надання кредиту в післяопераційний час - 100 грн (пункт 1.10), за проведення розрахунків по прострочених платежах - 50 грн за кожен факт простроченого платежу (пункт 1.11).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ПАТ «Дельта Банк» до суду першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності (а. с. 62-63).

При залишенні без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій, суд апеляційної інстанції: не звернув увагу на встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит; не перевірив та не встановив початок перебігу позовної давності до цих позовних вимог. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій ухвалена без додержання норм матеріального права та процесуального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору у іншій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісії скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині оскаржені рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій скасувати.

Передати справу № 159/4809/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісій на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2018 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат