ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м.Суми

Справа №592/10347/18

Номер провадження 22-ц/816/3134/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року в складі судді Бичкова І.Г., ухвалене у м. Суми Сумської області,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - ПАТ «Сумське МНВО»), який мотивувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, 09 серпня 2018 року була звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок. Посилаючись на викладене, остаточно уточнивши позов, позивач просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 32139 грн 63 коп.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8895 грн 08 коп., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО» на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі на заочне рішення ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що при ухваленні рішення суд невірно визначив розмір середньоденної заробітної плати та безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним обґрунтованим, а тому вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське МНВО» (а.с. 33-36).

09 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнена з товариства за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 36).

З розрахункового листа вбачається, що ПАТ «Сумське МНВО» має заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати станом на листопад 2018 року у розмірі 32139 грн 63 коп. (а.с. 53).

Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 56 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

За угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

З огляду на зазначене при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції вірно застосував зазначені норми закону, розрахувавши середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який становить 130 грн 81 коп.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції врахував, що відповідно до наказу генерального директора №75 від 21 березня 2014 року у ПАТ «Сумське МНВО» з 26 травня 2014 року на підприємстві встановлено робочий тиждень з режимом роботи - 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа, і вірно визначив, що за період затримки розрахунку з 10 серпня 2018 року по 23 січня 2019 року на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за 68 робочих днів ( у серпні - 9 днів, у вересні - 12 днів, у жовтні - 14 днів, у листопаді - 12 днів, у грудні - 12 днів, у січні - 9 днів).

Отже, за приписами статей 12, 80, 81 ЦПК України, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів визначив розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку за період з 10 серпня 2018 року по 23 січня 2019 року виходячи з 68 робочих днів, який становить 8895 грн 08 коп. (130 грн 81 коп. х 68 днів).

У той же час, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, з наступних підстав.

За змістом ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать серед іншого і витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу зазначених норм вбачається, що питання про розподіл судових витрат, у тому числі і витрат на оплату послуг адвоката, вирішується за наслідками розгляду справи судом першої інстанції, факт понесення витрат та їх розмір сторона підтверджує надаючи суду відповідний акт виконаних робіт та документ, що підтверджує понесені стороною втирати на правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 19 липня 2018 року між Адвокатським бюро «Калінін і партнери» та позивачем ОСОБА_1 укладений договір про надання правничої допомоги (а.с. 18-20). На підставі договору адвокат надавав позивачу консультації, готував процесуальні документи по справі №592/10347/18.

На підтвердження обсягу виконаних робіт та затрат часу адвокатом складено Акт виконаних робіт за договором, згідно з яким за надані послуги гонорар адвокатського бюро становить 5000 грн, про претензії до виконаних робіт позивач не заявляла, акт підписала (а.с. 22-23).

Докази оплати ОСОБА_1 послуг адвокатського бюро у матеріалах справи відсутні, тобто позивач не підтвердила своїх витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зарахування до судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, оскільки ОСОБА_1 не підтвердила належними доказами факт оплати зазначеної суми за послуги адвокатського бюро.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на ту обставину, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 19, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик