провадження № 22-ц/824/6181/2019 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою та просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 13522/10.

Заява обґрунтована тим, що 22 листопада 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалено заочне рішення у справі та стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року роз`яснено рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року, а саме, що зобов`язання поруки між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» за договором поруки від 05 квітня 2006 року вважається припиненим ще 13 травня 2010 року. Виконавчий лист має бути визнано таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягувач звернувся до суду з позовом лише 11 червня 2010 року, тоді як договір поруки припинений з 13 травня 2010 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що її обов`язок за виконавчим листом відсутній, так як договір поруки є припиненим з 13 травня 2010 року. Станом на дату розгляду справи про стягнення заборгованості та ухвалення судового рішення зобов`язання поручителя вже не існувало. Факт нарахування заборгованості ОСОБА_2 до 11 травня 2010 року жодним чином не стосується реалізації банком свого права вимоги до поручителя. У зв`язку з припиненням поруки, зобов`язання поручителя відсутнє. Відносини, що випливають з договору поруки, не відносяться до деліктних зобов`язань, а є договірними. Заборгованість заявника перед банком виникла з договору поруки, а не з рішення суду. З набранням рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року законної сили відсутні підстави для виконання заявником рішення суду, на виконання якого виданий виконавчий лист. Строк поруки - це строк існування самого зобов`язання поруки та обов`язку поручителя. Сплив строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а, отже, і відмову кредиторові у позові у разі звернення до суду. Судом першої інстанції було порушено строки розгляду заяви та строк підготовки повного тексту судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість, яка стягнута з поручителя за рішенням суду, нарахована до 11 травня 2010 року. Рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 зазначає, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення cуду, не підлягає виконанню, оскільки договір поруки припинений з 13 травня 2010 року, а стягувач звернувся до суду з позовом лише 11 червня 2010 року.

Обґрунтовуючи доводи заяви та апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказує на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року визнано припиненим зобов`язання поруки між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договором поруки № 01-71/06-п від 05 квітня 2006 року. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року роз`яснено, що зобов`язання поруки вважається припиненим з 13 травня 2010 року. У зв`язку з цим, заявник вважає, що її обов`язок за виконавчим листом відсутній та станом на дату розгляду справи про стягнення заборгованості та ухвалення судового рішення зобов`язання поручителя вже не існувало. ОСОБА_1 зазначає також про те, що відносини, які випливають з договору поруки, не відносяться до деліктних зобов`язань, а є договірними. Заборгованість заявника перед банком виникла з договору поруки, а не з рішення суду.

В той же час, рішенням суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, встановлено обставини для покладення на ОСОБА_1 , як поручителя солідарної відповідальності за повернення коштів за кредитним договором, а визнання поруки припиненою після ухвалення рішення про стягнення заборгованості не звільняє боржника від виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 752/539/16-ц, від 16 травня 2018 у справі № 317/503/16, від 5 березня 2018 року у справі № 331/6384/16-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 490/7570/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 756/11318/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 761/2817/16-ц зазначено, що при наявності рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволено вимоги кредитора до поручителя, відсутні підстави для застосування положень статті 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У заяві, яка подана відповідачем після спливу майже восьми років з дня ухвалення судового рішення, заявник вказує на припинення поруки з 13 травня 2010 року.

В той же час, під час розгляду справи про стягнення заборгованості ОСОБА_1 не була позбавлена права ставити питання про припинення поруки, пред`являти з цих підстав зустрічний позов чи оскаржити рішення суду, у разі, якщо розгляд справи проводився без її участі. Проте, заявник не скористалася своїм правом, а позов про визнання поруки припиненою пред`явила лише у 2016 році.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 182/5106/13-ц.

Однак, у вказаній справі встановлювалися підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів, а не підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з поручителя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що суд першої інстанції порушив строки розгляду заяви та строк підготовки повного тексту судового рішення.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 травня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Верланов С.М.

Мережко М.В.