ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2019 року м. Одеса

справа №522/18245/15-ц

провадження № 22-ц/813/4129/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 січня 2018 року у складі судді Кравчук Т.С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом, який неодноразово уточнювало, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.1-2, 51, 57-58, 68, 84).

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № OD12GK01420256, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 150 000 доларів США під 10,08 % на рік строком до 26 листопада 2026 року. В забезпечення виконання зобов'язання за цим договором 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 були укладені договори поруки. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх обов'язків, станом на 12 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 289 351,22 доларів США. За відрахуванням суми заборгованості, що була стягнута за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2011 року, яка станом на 14 грудня 2010 року склала 167 593,11 доларів США, заборгованість за період з 15 грудня 2010 року по 12 серпня 2015 року становить 129 798,63 доларів США, з яких:

-заборгованість за кредитом - 54 691,72 доларів США,

-заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 32 594,15 доларів США;

-заборгованість по комісії за користування кредитом - 6 400 доларів США;

-пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 36 112,76 доларів США.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути на його користь з відповідачів (поручителів) в солідарному порядку заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 129 798,63 доларів США, що еквівалентно 2 773 796,72 грн., та судові витрати.

Відповідачі позовні вимоги банку не визнали, посилаючись на його безпідставність (т.1 а.с.86-87, 134-139).

У березні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_2 завернулись до суду із зустрічним позовом до банку про визнання недійсним кредитного договору № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року (т. 1 а.с.177- 186).

Представник банку зустрічні позовні вимоги не визнав, надавши суду свої заперечення (т.1 а.с.225-236).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23 січня 2018 року позовні вимоги банку задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за період з 15 грудня 2010 року по 12 серпня 2015 року у розмірі 129 798,63 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено (т.2 а.с.29-30,31-39).

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором повинні бути виконанні належним чином, а невиконання грошового зобов'язання позичальником (третьою особою по справі) порушує законні права банка. Враховуючи наявне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2006 року станом на 14 грудня 2010 року, судом стягнута різниця між наявною заборгованістю станом на 12 серпня 2015 року та заборгованістю станом на 14 грудня 2010 року, що стягнута за вказаним рішенням суду. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із недоведеності доводів зустрічного позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позову банку про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором і судових витрат скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову банку. В іншій частині рішення суду залишити без змін (т.2 а.с.50-56).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

-порука за кредитним договором від 28 листопада 2006 року припинена в силу вимог ч.1 ст.559 ЦК України (в редакції на час укладення договорів поруки та винесення рішення суду), оскільки додатковими угодами до кредитного договору, що укладені 27 грудня 2011 року та 28 березня 2013 року між банком та позичальником ОСОБА_4 (третя особа у справі), був збільшений обсяг відповідальності поручителів без відповідної згоди поручителів, що підтверджується позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14 ;

-відсутні належні докази підтвердження отримання поручителями письмової вимоги банку про виконання невиконаних зобов'язань за кредитним договором;

-спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2006 року остаточно вирішений рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2011 року про стягнення заборгованості та рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, що підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, тому у банку відсутнє право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором;

-з огляду на ухвалення судами рішень про стягнення заборгованості за кредитом, у позивача відсутнє право на звернення до поручителів з даним позовом (постанова Великою Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц);

-банком пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом;

-у відповідності до вимог ст.554 ЦК України (в редакції на час укладення договорів та на час винесення рішення суду) відсутні законні підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості.

Представник банку не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

З урахуванням вимог п.п.1,3,4 ч.8 ст.128, ст.130 ЦПК України, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи представник банку, відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, клопотання про поважність причин неявки в суд апеляційної інстанції не подали (т.2 а.с. 82,83,84,89,91-96)..

З метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч.1 ст.371 ЦПК України, відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_2 до банку про визнання кредитного договору від 28 листопада 2006 року недійсним сторонами не оскаржено, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції вважав установленим та доведеним факт існування заборгованості ОСОБА_4 перед банком у розмірі, зазначеному у позовній заяві.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Судом установлено, що 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № OD12GK01420256, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 150 000 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 30 016 доларів США на оплату страхових платежів зі сплатою 0,84 % в місяць (10,08 % на рік) за користування кредитом та кінцевим терміном повернення кредитних коштів не пізніше 26 листопада 2026 року (т.1 а.с.12-13).

В забезпечення виконання зобов'язання за цим договором 28 листопада 2006 року було укладено договори поруки:

- № 0256/Р1 між банком та ОСОБА_2 (т.1 а.с.14);

- № 0256/Р2 між банком та ОСОБА_1 (т.1 а.с.15),

за умовами яких останні узяли на себе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором.

У січні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» зверталося до суду з позовом про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року з позичальника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_1, ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпропетровська (т.1 а.с.105-107).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2011 року позовні вимоги банку задоволені частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року станом на 14 грудня 2010 року у розмірі 1 332 165,25 грн., а також з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпропетровська на користь банку 200 грн. (т.1 а.с.65-66).

Судом встановлено, що вказане рішення суду не виконане та заборгованість за спірним договором не сплачена.

27 грудня 2011 року позичальник ОСОБА_4 (третя особа) уклав з банком додаткову угоду до кредитного договору від 28 листопада 2006 року, за умовами якої:

1)суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту та дати підписання цієї додаткової угоди, зменшено на 4 243,91 доларів США;

2)встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4 243,91 доларів США;

3)викладено п.1.1 договору у новій редакції, з якої вбачається, що порівняно з кредитним договором зменшено кінцевий строк кредитування з 26 листопада 2026 року на 26 листопада 2016 року, збільшено розмір кредитних коштів на оплату страхових платежів з 30 016 доларів США на 68 779,83 доларів США та відповідно збільшено щомісячний платіж з 1 769,46 доларів США на 2 309,82 доларів США;

4)встановлено неустойку у разі порушення позичальником строків плати за кредитом у розмірі 100 % від розміру сплачених відсотків за користування кредитом та 100% від розміру сплачених винагород, передбачених договором;

5)сторони погодили, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 1460 днів, щодо зобов'язань, строк яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення;

6)встановлено термін позовної давності тривалістю 50 років (т.1 а.с.112-114).

28 березня 2013 року позичальник ОСОБА_4 (третя особа) уклав з банком додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 28 листопада 2006 року, за умовами якої:

1)суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту та дати підписання цієї додаткової угоди, зменшено на 2 051,81 доларів США;

2)встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2 051,81 доларів США;

3)викладено п.1.1 договору у новій редакції, з якої вбачається, що порівняно з кредитним договором зменшено кінцевий строк кредитування з 26 листопада 2026 року на 26 листопада 2016 року, збільшено розмір кредитних коштів на оплату страхових платежів з 30 016 доларів США на 90 658,97 доларів США та відповідно збільшено щомісячний платіж з 1 769,46 доларів США на 2 610,32 доларів США;

4)встановлено неустойку у разі порушення позичальником строків плати за кредитом у розмірі 100 % від розміру сплачених відсотків за користування кредитом та 100% від розміру сплачених винагород, передбачених договором;

5)сторони погодили, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості понад 1460 днів, щодо зобов'язань, строк яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення;

6)встановлено термін позовної давності тривалістю 50 років (т.1 а.с.116-118).

Аналізуючи умови договорів поруки від 28 листопада 2006 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1, вбачається, що у результаті укладення зазначених додаткових угод були змінені зобов'язання, внаслідок чого обсяг відповідальності поручителів збільшився.

Доказів згоди поручителів на укладення зазначених додаткових договорів матеріали справи не містять.

У березні 2014 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка також є законним представником малолітнього ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2014 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 вересня 2015 року, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 28 листопада 2006 року у загальному розмірі 226 415,45 доларів США станом на 11 березня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, та виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_7 із зазначеної квартири. Виконання рішення зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (т.1 а.с.88-90, 91-92, 93-95, 96-98).

Судом встановлено, що вказані судові рішення суду не виконані та заборгованість за спірним договором не сплачена.

У зв'язку з існуванням станом на 12 серпня 2015 року непогашеної заборгованості за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року за період з 15 грудня 2010 року по 12 серпня 2015 року у загальному розмірі 129 798,63 доларів США, що включають в собі заборгованість за кредитом, процентами, комісією, пенею.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Згідно з пунктами 1, 2 договорів поруки від 28 листопада 2006 року поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (т.1 а.с.15,16).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

У даній справі виконання кредитних зобов'язань боржника були забезпечені різними самостійними договорами поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч.3 ст. 554 ЦК України немає, на що не звернуто уваги судом першої інстанції.

Поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки) засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, комісією та неустойку припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

ПАТ КБ «Приватбанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, комісії, пені та штрафів за порушення умов договору, звернувшись у січні 2011 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_1, ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпропетровська (т.1 а.с.105-107).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й Кіровський районний суд м.Дніпропетровська, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.65-66).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителів і тривале його невиконання надає позивачу право відповідно до ст. 625 ЦК України пред'явити вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі комісію та неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Зазначений висновок міститься у постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» вимог про стягнення з поручителів сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України не заявляв, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову банку до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску банком строку позовної давності судом не приймаються до уваги, з огляду на те, що відмова в позові за безпідставністю вимоги не може поєднуватися із пропуском строків давності. Вона є наслідком відсутності суб'єктивного права у позивача або факту його порушенн я чи оспорювання.

Інші доводи апеляційної скарги у зв'язку з відмовою у задоволенні позову банку за безпідставністю не мають правового значення.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором на користь банку - скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову банку. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з банка на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5481грн. (т.2 а.с.49).

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 січня 2018 року в частині вирішення вимог про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за період з 15 грудня 2010 року по 12 серпня 2015 року за кредитним договором № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року, а саме: заборгованості за кредитом, процентами, комісією, пенею скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором № OD12GK01420256 від 28 листопада 2006 року, а саме: заборгованості за період з 15 грудня 2010 року по 12 серпня 2015 рік за кредитом, процентами, комісією, пенею відмовити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 судових витрат скасувати.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, буд.50, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) судовий збір у сумі 5 481 грн. (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна гривня) за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков