Справа № 755/5432/18 Головуючий 1 інстанція- Катющенко В.П.
Провадження № 22-ц/824/4561/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу звідповідачем ОСОБА_1 і вела з ним спільне господарство із 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 року, а з 08 жовтня 2011 року по 23 червня 2017 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Вказувала, що 13 січня 2006 року відповідач уклав з ТОВ «Еверест Плюс» договір № 245/Л/ЗС про дольову участь у фінансуванні будівництва житлового будинку, на підставі якого зобов`язався внести забудовнику кошти в сумі 90790 грн. за квартиру АДРЕСА_1 . Зазначала, що вже під час перебування сторін в шлюбі, а саме в період із 07 вересня 2011 року по 01 липня 2013 року ними спільно було оплачено вартість квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними квитанціями на загальну суму 97400 грн. Адреса та вартість спірної квартири були змінені на підставі додаткової угоди № 1 від 11 квітня 2013 року до договору № 245/Л/ЗС від 13 січня 2006 року. 12 вересня 2013 року вони отримали у власність спірну квартиру, що була оформлена на ім`я відповідача, в якій вони разом зробили ремонт та почали проживати, рахуючи її спільною сумісною власністю подружжя. Факт того, що спірна квартира завжди вважалась спільною сумісною власністю подружжя стверджується і тим, що під час оформлення договору іпотеки на спірну квартиру в травні 2016 року, вона надавала свою згоду на передачу спірної квартири в іпотеку у нотаріуса як співвласник квартири.

У зв`язку з наведеним просила визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

- 2 -

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 03 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Конкретних доводів в чому полягає неправильність висновків суду першої інстанції чи порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права апеляційна скарга не містить.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивачки адвокат Шумило Н.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та визнаючи за кожною із сторін право власності на 1/2 частину майна, суд обгрунтовував свої висновки тим, що квартира придбана сторонами в період шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже позивачка має право на її половину.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень статей 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч.1). На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому

- 3 -

іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 рокупроживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу, що стверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року (а.с.11-14).

08 жовтня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 червня 2017 року (а.с.15-16).

Також судом встановлено, що в період шлюбу сторони на ім`я відповідача ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_2 за ціною 97400 грн., що стверджується свідоцтвом про право власності від 19 вересня 2013 року (а.с.27-29). Вказана квартира придбана на підставі договору дольової участі у фінансуванні будівництва № 245/Л/ЗС від 13 січня 2006 року, а також додатової угоди № 1 до цього договору від 11 квітня 2013 року, укладених між ТОВ «Еверест Плюс» і ОСОБА_1

Окрім того, встановлено, що вартість квартири у сумі 97400 грн. була внесена сторонами як в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так і в період зареєстрованого шлюбу, зокрема: 07 вересня 2011 року внесено кошти у розмірі 46000 грн., 09 вересня 2011 року - 45000 грн., 01 липня 2013 року - 6400 грн., тобто внесені грошові кошти були спільними коштами сторін, а спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю.

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив вимоги позивачки та визнав спірну квартиру спільною власністю подружжя та визнав за нею право власності на половину квартири як частку у спільному майні подружжя.

Апеляційна скарга відповідача не містить посилань на конкретні доводи, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а містить лише загальне посилання на незаконність судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: