ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 718/3537/18

провадження №22-ц/822/430/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Вовкун Н.Ю.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2019 року у складі судді Мізюка В.М.,

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом.

Зазначав, що в серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до нього, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2006 року у розмірі 58811,52 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 66,40 кв. м, житловою площею 42,6 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 та виселити позивача, а також інших осіб, які зареєстровані або проживають у вказаній квартирі.

Рішенням Кіцманського районного суду від 28 липня 2014 року позов задоволено. Рішенням апеляційного суду від 10 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено та доповнено резолютивну частину рішення реченням наступного змісту: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

24 листопада 2016 року Державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. прийнято рішення за № 32524681 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на підставі поданих ПАТ КБ «ПриватБанк» документів, а саме: копії договору іпотеки та копії письмової вимоги про усунення порушень.

Посилаючись на те, що за наслідками прийняття вказаного рішення державного рєстратора повторно відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з вимогою про застосування позасудового врегулювання, стягувач до нього не звертався, позивач просив визнати незаконним рішення державного реєстратора Карвацької Г.Ф. індексний номер 32524681 від 24 листопада 2016 року.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки він не регулює порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором, а його дія стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначає, що банк використав передбачене договором іпотеки своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно існуючого у договорі іпотеки застереження, звернувшись відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про іпотеку» із заявою до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності, надавши при цьому повний перелік документів, необхідних для здійснення такої реєстрації.

Вказує, що державним реєстратором не порушено норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 1127 від 25 грудня 2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Звертає увагу на те, що одночасне застосування судового і досудового способу врегулювання даного спору не допускається, посилаючись при цьому на наявність не скасованого рішення суду про задоволення вимог іпотекодержателя в рахунок заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір іпотеки не може бути правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки іпотечне застереження, на яке посилається заявник, не може вважатися застереженням у розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачає один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стверджує, що банк не звертався до нього із відповідною вимогою щодо застосування такого способу позасудового врегулювання, як реєстрація за стягувачем права власності на предмет іпотеки.

Посилається на те, що після набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» згоди на застосування позасудового способу врегулювання спору він не давав.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково: оскаржуване рішення - змінити з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк не мав правових підстав для використання позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 11 липня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір та згодом 10 червня 2011 року - додаткову угоду до нього.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 45153,17 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,04% на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 08 липня 2021 року.

У рахунок забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.51-54).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2006 року у розмірі 58811,52 доларів США, що за курсом НБУ складало 469904 грн 04 коп., звернуто стягнення на квартиру загальною площею 66,40 кв. м, житловою площею 42,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселено ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та/або проживають у вищевказані квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с. 6-8).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 10 вересня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції змінено: доповнено резолютивну частину рішення після четвертого абзацу реченням наступного змісту: рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку підлягає зверненню до виконання після закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII (а.с. 9-13).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно № 96353324 від 05 вересня 2017 року вбачається, що рішенням державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради Карвацькою Г.Ф. 24 листопада 2016 року було прийнято рішення, індексний номер 32524681, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк». Підставою виникнення права власності на квартиру у ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначено іпотечний договір від 12 липня 2006 року (а.с.17-18).

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до пункту 21 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 18.8.1, 18.8.2 цього договору відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Таким чином, виходячи зі змісту Закону України «Про іпотеку» та погодженого сторонами іпотечного договору іпотекодержатель може скористатися лише одним із наведених вище способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» уже скористалося судовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки і ці обставини не були враховані ним та державним реєстратором при вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно - предмет іпотеки.

Крім цього, державним реєстратором не було дотримано вимог в частині отримання доказів іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень.

Згідно з частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Приписами частини 1 статті 15 указаного Закону встановлено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені майнові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов'язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності а предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У справі, що переглядається, встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» надало державному реєстратору такі документи: повідомлення про усунення порушень № Е.НМ.0.0.0.0/1-534 від 10 лютого 2016 року та намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, та копію повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому відсутні будь-які відмітки про вручення зазначеного документу позивачу (а.с.49-50).

Отже, встановивши, що банк вже скористався правом на судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки і що державний реєстратор не мав даних про вручення ОСОБА_1 відповідного повідомлення про усунення порушень, суд першої інстанції з наведених двох підстав обґрунтовано задовольнив позов.

У зв'язку з цим доводи заявника про те, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для звернення стягнення і шляхом використання позасудового порядку не заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність доказів фактичного вручення позивачеві повідомлення про усунення відповідних порушень.

Водночас, частково заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суд першої інстанції помилково погодився з такою підставою позову як порушення державним реєстратором вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини 1 статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотекина підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у позасудовому порядку, яка висловлена в пункті 26 іпотечного договору.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Тому, на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2019 року змінити.

Виключити з його мотивувальної частини посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 03 травня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк