Ухвала

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 462/5169/15-ц

провадження № 61-833ск17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві Відкритого акціонерного товариства «Концерн Електрон»

(далі - ДП ВАТ «Концерн Електрон»), у зв`язку з чим йому у 1985 році було надано право на проживання у кімнаті АДРЕСА_3 . У вказану кімнату, в якій проживав позивач, був вселений ОСОБА_2 , який нетривалий час працював у ДП ВАТ «Концерн Електрон». Зазначений гуртожиток був переданий на баланс Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради.

Посилаючись на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не дає йому ключі від вхідних дверей, викидає його речі, проживає у зазначеній кімнаті без правових підстав, оскільки не є членом сім`ї позивача, ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 зі спірного приміщення без надання іншого житла.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 07 вересня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача як належного наймача спірного житлового приміщення порушені, оскільки відповідач проживає у вказаній квартирі без правових підстав та чинить перешкоди позивачу у його користуванні. Крім того, відповідач, який не є членом сім`ї позивача, не набув самостійного права на житло на підставах, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року рішення Залізничного районного суду міста Львова від 07 вересня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони у справі набули у користування спірне житло на законних підставах, обидва мають рівні права щодо користування вказаною квартирою та не повинні один одному чинити перешкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин.

Заявник вказує, що ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на вказане рішення апеляційного суду. Проте, не отримував ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року (про залишення касаційної скарги без руху) та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року (про повернення касаційної скарги). Про вказані ухвали дізнався лише 27 листопада 2017 року.

Також ОСОБА_1 звертався до ПАТ «Укрпошта» із заявою про видачу довідки про надходження та отримання рекомендованої кореспонденції з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на адресу заявника. Однак, відповідно до листа ПАТ «Укрпошта»

від 06 серпня 2018 року № 12.2.1-04-788 підприємство не має можливості провести перевірку щодо пересилання рекомендованих поштових відправлень, надісланих ОСОБА_1 , оскільки минув установлений законом строк щодо розшуку внутрішніх реєстраторів поштових відправлень. На підтвердження вказаного ОСОБА_1 додав копію заяви про видачу довідки про надходження та отримання рекомендованої кореспонденції та копію відповіді ПАТ «Укрпошта».

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України

у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщоправильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_3 .

Зазначений будинок належав ДП ВАТ «Концерн-Електрон» та мав статус гуртожитку.

У 1985 року ОСОБА_1 надано право вселення у вказану кімнату гуртожитку на ліжко-місце згідно з розпорядженням Виробничого об`єднання «Електрон» № 257 від 20 листопада 1985 року.

Разом з тим, 16 липня 2007 року Житлово-експлуатаційна контора «Електрон» ДП ВАТ «Концерн-Електрон» ОСОБА_2. видала ордер, яким останньому надано право на проживання у гуртожитку малих сімей, а саме у кімнаті АДРЕСА_3 . Тобто,

ОСОБА_2 вселили на проживання у кімнату разом із ОСОБА_1

Згідно з наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 26 листопада 2008 року № 632 гуртожитку на АДРЕСА_2 надано статус житлового будинку,

21 травня 2010 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 568 про прийняття у власність територіальної громади міста Львова зазначеного будинку.

16 грудня 2010 року Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження № 1090 про укладення договору найму з ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , 21 березня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрований у даній квартирі.

Також апеляційний суд установив, що 14 липня 2015 року Залізничним районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - Залізничний РВ ГУ ДМСУ у Львівській області) ОСОБА_2 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_3 .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду

від 06 жовтня 2016 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016 року у справі № 813/202/16 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Залізничного РВ у місті Львові ГУ ДМСУ у Львівській області, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 ., про скасування розпорядження і зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Залізничного РВ у місті Львові ГУ ДМСУ у Львівській області щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_3 . Зобов`язано Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами у справі протягом всіх років спільного проживання мають місце судові спори з приводу спірного житла.

Встановивши, що ОСОБА_2 відновив реєстрацію місця свого проживання у вказаній квартирі на підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2016 року, та врахувавши, що позивач та відповідач набули у користування вказану квартиру на законних підставах, обидва мають рівні права щодо користування спірною квартирою, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_2 із займаного житла.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. М. Сімоненко