ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8043/19 Справа № 202/8275/18 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вказувала, що з 13 вересня 2008 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із відповідачем проживали в квартирі АДРЕСА_1 . В серпні 2011 року особовий рахунок на дану квартиру оформлений на її ім`я.

Зазначала, що 31 жовтня 2012 року шлюб між нею і відповідачем був розірваний, останній фактично не мешкає у вказаній квартирі з жовтня 2009 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти відповідача з реєстрації місця проживання за даною адресою.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги:

- факти встановлені рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року та про які зазначала позивач в позові, що в 2009 році відповідач виїхав з квартири, в 2011 році не мав взагалі стосунків з дружиною та дитиною, не спілкувався з позивачем, покинув спірну квартиру і не говорив де мешкав;

- посилаючись на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року не надав належної оцінки, що відповідач створив нову сім`ю, з якою проживає у м.Дніпропетровську, позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли підтримки суду, оскільки для цього були законні підстави, а не тільки пов`язані з технічною неможливістю проживання в квартирі декількох сімей;

- відповідач квартирою не цікавиться, не сплачує комунальні платежі;

- не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується відповідними актами, складеними обслуговуючими організаціями.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2008 року. Мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторони проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 ), ордер на яку 24 січня 1961 року був виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради депутатів бабці відповідача ОСОБА_4 , а в подальшому, відповідно до рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради №376 від 17 серпня 2011 року «Про зміну умов договору найму житлових приміщень», по взаємній згоді ОСОБА_2 та членів сім`ї особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 був змінений на позивача ОСОБА_5

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано. Згідно з цим рішенням з 10 жовтня 2012 року сторони проживають окремо.

Також судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою, знаходиться в комунальній власності, складається із двох жилих кімнат загальною площею 43,6 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м.

Користування цією квартирою було предметом судового спору між сторонами.

Так, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Зобов`язано ОСОБА_5 нечинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Зазначене рішення мотивовано технічною неможливістю проживання в квартирі декількох сімей та виділення ОСОБА_8 окремої кімнати.

Крім того, судом першої інстанції у судовому засіданні встановлено, що у спірній квартирі одну кімнату займає позивач з чоловіком ОСОБА_9 , шлюб з яким укладено 15 серпня 2014 року, та малолітнім сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іншу кімнату займає дочка ОСОБА_3 , якій майже 15 років.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи зі встановлених обставин справи та характеру відносин між сторонами, неможна вважати, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі без поважних причин, оскільки у зв`язку з проживанням у спірній квартирі позивача разом із новим чоловіком та двома дітьми, проживання в квартирі ОСОБА_2 є неможливим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Встановивши, що ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою (справа №202/24203/13-ц), з позовом про вселення та визначення порядку користування спірною квартирою (справа №202/1564/15-ц), у справі №202/1564/15-ц йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки площа та планування квартири не дають можливості для одночасного проживання в квартирі двома сім`ями, врахувавши поважність причин відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі понад 6 місяців, у зв`язку з тим, що відповідач звертався з позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, згодом з позовом про вселення, непроживання у спірній квартирі та неможливість вселення у неї відповідача обумовлені плануванням квартири та неможливістю одночасного проживання у ній двох сімей, а також, взявши до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача іншого житла, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.