Справа №639/1446/18
Провадження №2/639/167/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря - Кузнецової А.О., Пивоварової Т.В.,

представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_27 .,

представника відповідача за первісним позовом - ОСОБА_28.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю дружини, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить суд виділити йому та відповідачеві у власність по 1/2 частині від 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2007 року, який розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.07.2016 року. В судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинені у 2015 році, з даного часу сторони спільного господарства не ведуть. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства 26.05.2011 року за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно - 17/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого становила 289000 грн. ОСОБА_2 вказує, що зазначений договір купівлі-продажу свідчить про те, що купівля частки житлового будинку здійснюється за згодою чоловіка, тобто позивача по справі, за рахунок спільних коштів подружжя. Вказані 17/100 частин житлового будинку являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю позивача та власністю його колишньої дружини. Домовленості про добровільний розподіл майна між сторонами досягнуто не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху з наданням часу для усунення недоліків (а.с. 14).

16.04.2018 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Призначено підготовче засідання (а.с. 28-29).

17.05.2018 року ухвалою суду частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - заборонено ОСОБА_4 і будь-яким іншим особам, уповноваженим від її імені, здійснювати дії, спрямовані на відчуження (зміну власника) нерухомого майна, що належить ОСОБА_4 , а саме: 17/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено будь-яким органам та особам, що є суб`єктами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо належних ОСОБА_4 , на праві власності 17/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49-51).

25.06.2018 року у підготовчому засіданні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати щодо прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю дружини (а.с. 84-85).

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що ОСОБА_4 24.01.2018 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , після чого їй присвоєно прізвище чоловіка - ОСОБА_7 . Позивач з відповідачем дійсно перебували з 08.09.2007 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 11.07.2016 року. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Спірна частина житлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 , хоч і була придбана під час шлюбу між сторонами, однак на її придбання витрачені не спільні кошти позивача з відповідачем, а особисті кошти батька позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_9 , які він подарував позивачеві за зустрічним позовом для поліпшення житлових умов свого першого і на той час єдиного онука. Жодних коштів зі спільного сімейного бюджету, якого навіть і не було, на придбання вказаного житла не витрачалося. На час купівлі цієї частини будинку сторони перебували у шлюбі лише три з половиною роки, матеріально жили вкрай обмежено, зайвих коштів не мали. ОСОБА_2 , як зазначає позивач за зустрічним позовом, працював вантажником на Роганському м`ясокомбінаті, отримував дві тисячі на місяць і цієї зарплати не вистачало на елементарні потреби родини. Позивач до травня 2010 року працювала у ПФ «Славутич», потім перейшла продавцем-консультантом до ТОВ «Восторг», заробляла близько 900 грн. на місяць, потім до липня 2014 р. включно знаходилася на лікарняному у зв`язку з вагітністю, а у подальшому - у відпустці по догляду за дитиною. Вирішувати матеріальні потреби сім`ї постійно допомагали батьки позивача за зустрічним позовом. Власного житла у відповідача не було, тому відразу після реєстрації шлюбу сторони жили у житловому будинку батьків позивача, а потім у квартирі, яка належала батьку позивача. В цій квартирі сторони з дитиною були зареєстровані, доки квартиру не продали. Цю квартиру батько позивача продав для поліпшення житлових умов його онука та доньки. Тому, з огляду на джерело грошових коштів, за рахунок яких придбано спірну частину житлового будинку, а саме наданих позивачеві її батьком, ОСОБА_11 вважає за неможливе визнати таке майно подружнім і таким, що підлягає поділу з відповідачем. У зв`язку з чим ОСОБА_11 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати 17/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і господарчих споруд її особистою приватною власністю (а.с. 67-72).

17.08.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про витребування доказів. Зобов`язано ВП ТОВ «Харківський Роганський м`ясокомбінат» надати суду наступну інформацію: з якого часу працював на м`ясокомбінаті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, на якій посаді і яку заробітну плату отримував з вересня 2007 року по травень 2011 року включно . Крім того вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про виклик свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 97-99).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом, який одночасно є відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник - адвокат Бакалкін О. В., який діє на підставі ордеру (а.с. 81), первісний позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові, та, відповідно, заперечували проти задоволення зустрічного позову, в тому числі надали заяву про застосування строку позовної давності до вимог, що викладені в зустрічному позові. При цьому позивач в судовому засіданні визнав, що спірні 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно були частково придбані за гроші, що надані батьком відповідача ОСОБА_5 , однак 8 500 доларів США на придбання частини будинку були надані батьками ОСОБА_2 , які таким чином компенсували його частку у спільній з батьками квартирі, яка була продана пізніше. При цьому позивач також визнав, що батьки відповідача ОСОБА_12 , ОСОБА_9 були присутні у нотаріуса на час укладання угоди по придбанню спірної частини будинку.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_11 , яка одночасно є позивачем за зустрічним позовом, та її представник - адвокат Сугачева Н.Л., яка діє на підставі ордеру (а.с. 82), у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, яку вони підтримали та просили задовольнити. При цьому відповідач та її представник пояснили, що батько відповідача ОСОБА_9 продав належну йому квартиру за еквівалент 24500 доларів США для того, щоб через декілька днів відповідачем було придбано спірну частину будинку за еквівалент 23000 доларів США, які їй подарував батько для поліпшення житлових умов її та онука.

Вислухавши вступне слово та пояснення сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , дослідивши письмові докази, надані в обґрунтування первісного та зустрічного позовів, а також їх заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що 08.09.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2016 року. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 6).

Під час перебування сторін у шлюбі, в них народився син - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 10.08.2010 (а.с. 77).

На даний час ОСОБА_4 , у зв`язку з укладенням нового шлюбу 24.01.2018 року з ОСОБА_6 , змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - « ОСОБА_7 », про що зазначено у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 24.01.2018 року (а.с. 76).

Також з матеріалів справи вбачається, що 26.05.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 придбала у власність 17/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за суму в розмірі 184000,00 грн., що на день підписання цього договору є еквівалентом суми 23000 доларів США. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2150.З гідно пункту 4 цього договору покупець свідчить про те, що купівля частки житлового будинку здійснюється за згодою чоловіка покупця за рахунок спільних коштів подружжя (а.с. 7).

Відповідно до витягу КП «ХМ БТІ» про державну реєстрацію прав від 16.06.2011 року за № 30325430 ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 17/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Разом з тим, укладанню даного договору передували наступні обставини.

Як вбачається з договору про намір № 1549 від 26.02.2011 року, укладеного між ОСОБА_16 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як покупцем з другої сторони, за участі АН «Альянс» в особі ОСОБА_17 , продавець має намір передати у власність, а покупець - прийняти та оплатити в строк до 17-00 01.06.2011 року частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Під передачею нерухомості у власність розуміється нотаріально оформлення договору купівлі-продажу. Ціна визначена продавцем у розмірі 23000 дол. США, розрахунки проводяться у гривні за поточним курсом покупки (а.с. 122).

У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 226, виданої Дільницею № 49 КП «Жилкомсервіс» 22.03.2011 року, за адресою: АДРЕСА_2 , проживали та були зареєстровані ОСОБА_9 - власник квартири та батько відповідача за первісним позовом, ОСОБА_4 - відповідач, ОСОБА_14 , 2010 р.н., - син сторін по справі (а.с. 124).

За розпискою від 26.03.2011 року ОСОБА_16 отримав від ОСОБА_4 гарантійну суму в розмірі одна тисяча доларів США в рахунок продажу ним об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 120).

Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.04.2011 року № 321 та витягу з додатку вказаного рішення, ОСОБА_9 та ОСОБА_18 надано дозвіл укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , в якій право користування має малолітній ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні умови одночасного або попереднього укладення договору купівлі-продажу 17/100 частин житлового будинку № АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 на ім`я матері дитини - ОСОБА_18 (а.с. 123).

За змістом договору купівлі-продажу від 20.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2616, ОСОБА_9 продав ОСОБА_19 та ОСОБА_20 в рівних частинах - по 1/2 кожному, належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартиру АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за суму 196 000 гривень, еквівалент 24500 доларів США (а.с. 78).

Із зазначено випливає, що батько відповідача за первісним позовом - ОСОБА_9 , продав квартиру, яка належала йому на праві власності, задля надання своїй дочці ОСОБА_4 , коштів на придбання 17/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На підтвердження доходів сторін під час перебування у шлюбі та до придбання спірного майна позивачем надані наступні докази.

Довідкою про доходи за вих. № 86 від 06.04.2011 року, виданою ТОВ «Марбел-Рогань» ОСОБА_2 . підтверджено, що останній з жовтня 2010 р. по березень 2011 р. отримав заробітну плату з утриманням податків в загальному розмірі 13009,49 грн. (а.с. 121).

У зустрічному позові відповідач зазначила, що позивач працював вантажником в Роганському м`ясокомбінаті, проте, в результаті витребування доказів судом встановлено та вбачається з повідомлення ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат» за вих. № 490 від 30.08.2018 року, що ОСОБА_2 офіційних трудових відносин з Товариством не мав (а.с. 107).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_5 , остання з 26.03.2007 року по 10.08.2007 рік працювала продавцем-консультантом в ТОВ «Восторг», з 26.11.2007 року по 31.03.2008 року працювала мерчендайзером в ТОВ «Компанія БІР», а з 14.06.2008 року по 01.10.2017 рік працювала на посаді продавця-консультанта в ТОВ «Восторг» (а.с. 88-92).

Відповідно довідок про заробітну плату, виданих ТОВ «Восторг» за вих. № 162 та № 163 від 15.06.2018, ОСОБА_11 нарахована заробітна плата за період з 01.06.2008 по 31.12.2008 в сумі 10741,33 грн, та за період з 01.01.2009 по 31.05.2010 в сумі 39381,57 грн. (а.с. 93, 94).

Отже позивач за первісним позовом в період перебування з відповідачем у шлюбі та на момент придбання спірного майна доходу, який би дозволив придбати таке майно, не мав.Відповідач за первісним позовом також не мала власного доходу для придбання спірного нерухомого майна.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_9 , які є батьками позивача за зустрічним позовом, пояснили, що 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , придбані за кошти, отримані батьком позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9 від продажу належної йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартири АДРЕСА_3 , де мешкали його дочка та онук, а також зять. Спірна частина будинку була придбана на отримані від вказаного продажу кошти, які ОСОБА_9 хотів подарувати онуку, але через його неповноліття подарував дочці ОСОБА_22 задля поліпшення житлових умов доньки та онука, що останні проживали в будинку, а не квартирі. Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 жодних особистих або спільних з дружиною коштів на момент придбання спірного майна не мав і стверджував, що ніколи не буде претендувати на вказане майно. ОСОБА_21 , ОСОБА_9 також підтвердили, що були присутні при укладенні купівлі-продажу спірної частини будинку, оскільки привезли гроші для його придбання.

Свідок ОСОБА_13 , яка є колегою по роботі позивача та другом сім`ї, в судовому засіданні пояснила, що на своєму автомобілі привезла батьків відповідача та саму ОСОБА_23 для укладення договору у нотаріуса.

Позивач за первісним позовом, посилаючись на те, що купівля спірної частини житлового будинку здійснювалась за його згодою, як чоловіка відповідача та за рахунок спільних коштів подружжя, то вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його власністю та власністю колишньої дружини позивача.

Суд зазначає, що дійсно відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Однак, за змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте одним з подружжя, а саме ОСОБА_24 , за особисті кошти, які надані їй батьком.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що позивачем за первісним позовом та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , придбані саме за його кошти та кошти колишньої дружини - відповідача за первісним позовом, як за спільні кошти подружжя. Окрім того, ні позивачем, ані його представником жодним чином не обґрунтовано, що на момент придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_2 мав стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би йому накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Взагалі позивачем за первісним позовом жодним чином не підтверджено його матеріальний стан до та на момент придбання спірного майна. У судовому засіданні представник позивача та позивач за первісним позовом не скористались своїми процесуальними правами, про витребування або забезпечення доказів у разі необхідності, з підстав, передбачених законом. Більш того, позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав, що спірна частина будинку була придбана частково на гроші, надані батьком дружини, а решта в розмірі 8500 доларів США надана батьками позивача, що в судовому засіданні жодним чином останнім не підтверджено.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позову, оскільки позивачем не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що спірне нерухоме майно придбано саме за спільні кошти подружжя. Зазначені в позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак вказане спростовано в судовому засіданні відповідачем, яка довела рядом доказів факт придбання спірного майна за її особисті гроші, подаровані їй батьком, що частково визнано і позивачем, окрім того така угода щодо дарування коштів не є нікчемною, та не визнана недійсною. При цьому суд вважає несуттєвими доводи представника відповідача щодо іншого місцезнаходження нотаріуса, яким посвідчено договір купівлі-продажу щодо спірного майна, ніж те, яке зазначено відповідачем та свідком, оскільки такий договір та факт його укладення ніким не оспорюється.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Враховуючи викладене, зважаючи на обставини укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зокрема присутність батьків відповідача при його укладенні, час укладення договору через 5 днів після продажу квартири батьком відповідача, який здійснено за умови купівлі спірного майна відповідачем з дозволу відповідного органу, вартість спірного майна, яка менша, ніж отримані батьком кошти від продажу квартири, які він подарував дочці, а також факт того, що на час розгляду справи батьком відповідача не придбано іншої нерухомості, що підтверджено витягом з реєстру, суд вважає доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спірного майна особистою приватною власністю дружини.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В даному випадку відповідач ОСОБА_25 , яка придбала спірне майно за гроші, подаровані їй батьком, вважала це майно особистою власністю, право власності було оформлено на неї, тому вона дізналась про те, що її право порушено лише з моменту надходження позову від ОСОБА_2 , коли виник спір щодо належності 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 і відразу ж звернулась о суду із зустрічним позовом. Враховуючи викладене, суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача ОСОБА_2 не стягується.

Враховуючи, що зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено, то з відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 68), судовий збір у розмірі 920,00 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.4, 5, 13, 16, 43, 76-81, 133, 141, 262-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю дружини - задовольнити.

Визнати особистою власністю ОСОБА_3 17/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і господарчих споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 920 (дев`ятсот двадцять) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03.09.1996 року, ІПН: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України запис НОМЕР_7, документ НОМЕР_5 , ІПН: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 10.05.2019 року.

Суддя Н.В. Баркова