Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2196/19 Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А.
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №279/2196/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька та без його супроводу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Моглівець І.А. в м. Коростені

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час у Подільскому районному суді м.Києва перебуває на розгляді спір за позовом позивача до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.

У період з 31 травня 2019 року по 09 червня 2019 року у позивача була запланована закордонна поїздки із дитиною до Турецької Республіки з метою відпочинку та оздоровлення сина, проте відповідач безпідставно не давав згоди на виїзд дитини із матір`ю. Вказані дії призвели до необхідності внесення змін у графік туру, при цьому позивачем був переукладений (змінений) договір на туристичне обслуговування на період з 30.09.2019 р. по 09.10.2019 р.

Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному її розвитку, порушує права сина на повний та гармонійний розвиток її особистості.

Враховуючи наведене, позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Турецької Республіки без згоди батька та без його супроводу у період з 30 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на період з 30 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року до Турецької Республіки у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційний скарзі, відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що між сторонами відсутній даний спір, оскільки апелянт ніколи не відмовлявся надати довіз на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку, про що свідчить нотаріально засвідчена письмова згода на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_3 до Турецької Республіки, датована 24.07.2018 року. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, оскільки відповідач ніколи не ухиляється від виконання батьківських обовязків щодо участі в утриманні та вихованні сина, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами. Також просила розгляд справи проводити без участі позивача. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

В судовому засіданні відповідач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Подільської районної в м.Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, суддею 09 лютого 2019 року відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с.17-18).

На час розгляду справи дитина проживає разом з матір`ю, яка, з метою відпочинку та оздоровлення малолітнього сина, намагається організувати поїздку до Турецької Республіки у період з 30 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини та сприятиме її розвитку, оскільки позивач має на меті відпочинок та оздоровлення сина, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, що узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа за № 14-244цс18.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі через відсутність спору між батьком є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріали справи, в тому числі позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, а також нотаріально засвідченою письмовою згодою відповідача на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_3 до Турецької Республіки, яка була надана лише 24.07.2018 року, тобто через місяць після ухвалення рішення у справі, хоча про наявність даного спору апелянту стало відомо 29 травня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, і законодавець не пов`язує настання таких наслідків із неправильним вирішенням справи.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 травня 2019 року відкрито провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька та без його супроводута суддею вирішено розглядати справу одноособово за правилами спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи (а.с.39).

Разом з тим, частиною 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Вирішення батьками питань щодо виховання дитини передбачені положеннями статті 157 СК України, в тому числі питання щодо ненадання згоди на виїзд дитини за кордон.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог цивільно-процесуального кодексу розглянув дану справу, яка виникла з сімейних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження, хоча справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Оскільки наслідки порушення вказаних норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення, незважаючи на те, що спір з правової точки зору судом першої інстанції вирішено правильно, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовій збір, сплачений за подання позову до суду в розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на період з 30 вересня 2019 року по 10 жовтня 2019 року до Турецької Республіки у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , прож.: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 прож.: АДРЕСА_2 ) 768 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: