Справа № 487/217/18
Провадження № 2/487/122/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кузьменка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та величини втрати товарної вартості автомобіля,

встановив:

16.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь різницю між старховим відшкодуванням та матеріальною шкодою за звітом у сумі 12527,91 грн.; величину ВТВ в сумі 3714,61 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.; витрати на послуги СТО в сумі 493,60 грн.; витрати на складання звіту незалежного експерта в сумі 1500 грн. та судовий збір в сумі 750 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 09.06.2017 року сталося ДТП. Відповідно до постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.08.2017 року винним в даній пригоді визнано ОСОБА_2 . Відповідно до висновку за Звітом № 176-17 від 07.08.2017 року вартість матеріального збитку транспортного засобу марки "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП, на дату оцінки складає 33936,24 грн. На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "СГ Ю.БіАЙ-КООП" за Полісом № АЕ/9988869. Страхова компанія сплатила лише 17693,72 грн. Крім того, величини втрати товарної вартості транспортного засобу після пошкодження при ДТП складає 3714,61 грн.

Ухвалою суду від 01.02.2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та величини втрати товарної вартості автомобіля залишено без руху.

20.02.2018 року позивач надав до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 22.02.2018 року було відкрите провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглядати без його участі, проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається з постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.08.2017 року 09.06.2017 року близько 18.30 год., ОСОБА_2 керуючи т/з "Вольцваген Гольдо" д/н НОМЕР_2 , рухаючись у м. Миколаєві по вул. А.Старова (у дворовій території прилеглої до буд. 4 д) не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на стоячий автомобіль "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 , водій якого - ОСОБА_3 , знаходився поза межами транспортного засобу. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.08.2017 року винним у скоєні ДТП, що сталося ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано ОСОБА_2 , на правопорушника накладене стягнення за ст.ст. 124, 122-4 Кодексу про адміністративні правопорушення у виді штрафу у розмірі 340 гривень, постанова набрала законної сили 15.08.2017 року.

Внаслідок зіткнення автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду та обставини встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини, відповідно до вимог ст.82 ч. 4 ЦПК України.

Отже, сам факт дорожньо-транспортної пригоди, вина в ньому відповідача встановлені, тому на відповідача покладається відповідальність за спричинену майнову шкоду.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно виписки по рахунку за період з 01.12.2017 року по 04.01.2018 року філії "Відділення ПАТ Промінвестбанк" в м. Миколаєві страхова компанія ПрАТ "СГ Ю.БіАЙ-КООП" виплатила ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди заподіяної в результаті ДТП, яка сталась 09.06.2017 року, лише 17693,72 грн.

На обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем надано висновок за Звітом №176-17 про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 , згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу (включаючи ВТВ та ПДВ в запчастинах) становить 33936,24 грн. В результаті дослідження отримано такі результати: 1) ринкова вартість автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 на дату огляду становить 341239,72 грн.; 2) коефіцієнт фізичного зносу автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 , прийнято таким, що дорівнює нулю; 3) вартість відновлювального ремонту автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 складає 30221,63 грн.; 4) величина втрати товарної вартості автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 становить 3714,61 грн.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відповідності до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) та аналогічна позиція викладена у Пленумі ВССУ в п. 14 Постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Таким чином для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Факт заподіяння шкоди майну позивача (автомобілю), винна поведінка відповідача (порушення правил дорожнього руху), яка знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням шкоди підтверджуються вказаною вище постановою Заводського районного суду м. Миколаєва.

За такого суд приходить до висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві майнової шкоди через пошкодження автомобілю з вини відповідача, а тому є підстави для покладення на відповідача обов`язку із відшкодування шкоди.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Відповідно до висновку за звітом № 176-17 від 07 серпня 2017 р. ФОП « ОСОБА_4 » про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику автомобіля "HYUNDAI ELANTRA" д/н НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту складає 30221,63 грн. з врахуванням ступеню фізичного зносу автомобілю.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивачу проведено виплату Страховою компанією ПрАТ "СГ Ю.БіАЙ-КООП" в сумі 17693,72 грн., що є меншим за визначений спеціалістом розмір майнової шкоди, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 16242,52 грн. (з урахуванням величини ВТВ) у відшкодування майнової шкоди.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач поніс судові витрати, пов`язані з розглядом справи у сумі 2704,80 грн., яка складається з судового збору в розмірі 704,80 грн., витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2000 грн.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16.

07.12.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги. Згідно додатку №1 до договору надання правової допомоги від 07.12.2017 року ОСОБА_1 було надано послуги з: написання скарги (претензії) - дана послуга коштує 1000 гривень та написання простої позовної заяви (з однією позовною вимогою), дана послуга коштує 1000 гривень.

Як вбачається з квитанції № 0.0.910640619.1 від 07.12.2017 р. Богомоловим ОСОБА_5 . прийнято від позивача 1000,00 грн. за надання правової допомоги, написання претензії на підставі договору про надання правової допомоги від 07.12.2017 року.

Як вбачається з квитанції № 0.0.932161210.1 від 04.01.2018 р. Богомоловим ОСОБА_5 . прийнято від позивача 1000,00 грн. за надання консультативно-правової допомоги, на підставі договору про надання правової допомоги від 07.12.2017 року.

Відтак, суд приходить до переконання, що згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2000 гривень та судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та величини втрати товарної вартості автомобіля - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) різницю між старховим відшкодуванням та матеріальною шкодою за звітом у сумі 12527 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять сім) гривень 91 копійок; величину ВТВ в сумі 3714 (три тисячі сімсот чотирнадцять) гривень 61 копійки; витрати на правову допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень; витрати на послуги СТО в сумі 493 (чотириста дев`яносто три) гривні 60 копійок; витрати на складання звіту незалежного експерта в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, яка вступила в дію з 15.12.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Заводського районного

суду м. Миколаєва: В.В. Кузьменко