Справа № 133/2527/18
Провадження № 22-ц/801/829/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 рокуСправа № 133/2527/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника відпові-дачки ОСОБА_4 адвоката Голівського В.В., розглянувши у спрощено-му позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про стягнення боргу в сумі 12 141,52 гривні,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_3 на рішення Козя-тинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року, ухвалене у приміщенні суду в м. Козятині Вінницької області за головування судді Сороки Д.В.,

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернулася у Козятинський міськрайон-ний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення бор-гу в сумі 12 141,52 гривні, посилаючись на наступні обставини. 01 лютого 2011 року між сторонами у справі виникли правовідносини на підставі договору по-зики. Відповідно до розписки ОСОБА_4 від указаної дати відповідачка позичила у ОСОБА_3 гроші в сумі 6 000,00 гривень без зазначення дати їх повернення. Після неодноразових усних звернень до відповідачки з приводу по-вернення позики 10 січня 2018 року ОСОБА_4 направлена заява з та-кою вимогою та зазначенням строку виконання зобов`язання не пізніше 20 січ-ня 2018 року. Ця вимога залишена без реагування. ОСОБА_3 просила суд стягнути на її користь із ОСОБА_4 12 141,52 гривню, з яких: 6 000,00 гривень - основний борг, 5 912,08 гривень - проценти від суми позики, 126,37 гривень - інфляційні втрати, 103,07 гривні - 3% річних від простроченої суми ( а. с. 2-7 ).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено ( а. с. 52-54 ).

Не погоджуючись з ухваленим 15 лютого 2019 року рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове рішення про за-доволення позовних вимог у повному обсязі. Скаржниця вважає рішення суду незаконним, таким, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, ухвале-ним з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи ( а. с. 60-66 ).

15 квітня 2019 року суду апеляційної інстанції надійшов відзив представ-ника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Голівського В.В. на апеляційну скаргу позивачки, де наголошується на необгрунтованості та безпідставності апеляційної скарги ОСОБА_3 , її доводів з приводу направлення відпові-дачці заяви з вимогою повернути позичені кошти. У відзиві на апеляційну скар-гу стверджується про недоведеність позивачкою факту укладення договору по-зики, а відсутність у розписці ОСОБА_4 про отримання коштів у ОСОБА_3 зобов`язання повернути борг взагалі свідчить про недоведеність факту передачі відповідачці коштів. Як представник відповідачки у справі адво-кат Голівський В.В. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без за-доволення, а оскаржуване рішення Козятинського міськрайонного суду Він-ницької області від 15 лютого 2019 року у цій цивільній справі без змін ( а. с. 79-84 ).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу позивачки представника ОСОБА_4 адвоката Голівського В.В., дослі-дивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, пе-ревіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в ме-жах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам, воно є помилко-вим, ухваленим за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду пер-шої інстанції, фактичним обставинам справи, за неправильного застосування норм матеріального права та тлумачення закону.

Судом встановлено, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_4 власноруч-но, що нею не заперечується, склала розписку про те, що позичає у ОСОБА_3 шість тисяч гривень ( а. с. 9 ). У цій розписці дійсно не зазначений строк повернення позичених коштів. 10 січня 2018 року ОСОБА_3 згідно кви-танції від цієї ж дати № 699 ( а. с. 10-12, 35 ) направила позичаль-ниці цінного листа із заявою - вимогою про повернення боргу в сумі 6 000,00 гривень протягом семи днів з дня отримання цієї претензії, але не пізніше 20 січня 2018 року. Доказів стосовно отримання цієї заяви відповідачкою матері-али справи не містять, за позицією ОСОБА_4 вона такого листа від ОСОБА_3 не отримувала.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є віль-ними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зо-бов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму по-зики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвер-дження укладення договору позики та його умов може бути представлена роз-писка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому пози-кодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. и

Стаття 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено дого-вором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються до-говором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визнача-ється на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається безпроцентним, зокрема, якщо він укладений між фізичними особа-ми на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької ді-яльності хоча б однією із сторін.

Нормами статей 1049, 1050 ЦК України встановлено, що позичальник зо-бов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена пози-чальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

З огляду на неотримання ОСОБА_4 вимоги позивачки про повер-нення суми позики ( інше в судовому засіданні не доведено ) колегія суддів звертає увагу, що дана справа перебуває у провадженні суду з 10 жовтня 2018 року, однак відповідачка заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, тобто вона щонайменше з 12 листопада 2018 року ( дата подання суду ОСОБА_4 відзиву на позовну заяву ) достовірно поінформована про вимогу ОСОБА_3 щодо повернення позичених коштів. Із указаної дати до ухва-лення судом оскаржуваного рішення пройшло три місяці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у зв'язку з відсутністю у розписці ОСОБА_4 її зобов'язання повернути кошти у конкретно визначений строк посилання ОСОБА_3 на укладення нею з відповідачкою саме договору позики є помилковим, нічим не підтверджу-ється. Вказуючи на невстановлення дійсних правовідносин між сторонами у справі, на недоведеність направлення позичальниці вимоги про повернення боргу, суд першої інстанції піддав сумніву факт передачі позичальниці коштів у борг та дійшов висновку про безпідставність заявленого позову.

З висновками суду першої інстанції погодитися не можна. Зокрема, поси-лання суду в оскаржуваному рішенні на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, взагалі є недоречним, оскільки фактичні обставини у вказаній справі зовсім не є аналогічними обставинам, що мають місце у даній цивільній справі.

Оскаржуючи судове рішення від 15 лютого 2019 року, ОСОБА_3 наго-лошує на направленні відповідачці вимоги про повернення позики та наявність у матеріалах справи безспірних цьому доказів; з посиланням на норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України заперечує правильність застосування судом пер-шої інстанції норм матеріального права, стверджує, що до 10 лютого 2018 року включно ОСОБА_4 повинна була повернути борг в сумі 6 000,00 гри-вень, проте цього не зробила, що потягло для неї передбачені законодавством наслідки.

Доводи скаржниці слід визнати обгрунтованими, суттєвими, вони заслуго-вують на увагу в частині щодо виникнення та існування між сторонами у справі правовідносин, які регулюються нормами глави 71 ЦК України стосовно за-гальних положень про договір позики та обов'язковості договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України ). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ( частина перша статті 626 ЦК України ).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно якої зобов'язання - це правовідношення, у якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання ) ( стаття 610 ЦК України ).

Подана суду першої інстанції 08 лютого 2018 року в інтересах довірительки заява адвоката Голівського В.В. про застосування строків позовної давності за-доволенню не підлягає з врахуванням того, що строк позовної давності заявни-ком помилково відраховується з дати укладення 01 лютого 2011 року договору позики, а не з часу виникнення зобов'язання у ОСОБА_4 . виконати умови дійсного правочину.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність на част-кове задоволення апеляційної скарги часткового задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми позичених кош-тів та процентів від суми позики, перерозподіливши при цьому судові витрати у справі. У задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат за весь час про-строчення повернення суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми належить відмовити.

Станом на час вирішення судом цієї справи борг відповідачкою не поверну-тий, тому, як зазначалося, позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволен-ню. З ОСОБА_4 на користь позикодавиці належить стягнути 6 000,00 гривень суми позики, 5 912,08 гривень процентів за користування коштами, об-рахованих з урахуванням облікової ставки НБУ за період з 01 лютого 2011 ро-ку по 13 липня 2018 року. Загальна сума до стягнення становить 11 912,08 гри-вень.

Розрахунки суми позову відповідачкою та її представником не оспорюють-ся, разом з тим розрахунок розміру процентів відповідає визначеним НБУ об-ліковим ставкам.

Відповідачка ОСОБА_4 в особі представника адвоката Голівського В. В. у відзиві на позовну заяву ( а. с. 19-21 ) не заперечила складання розписки на суму 6 000,00 гривень, але вказувала, що це не позика коштів, які в подаль-шому були нею повернуті позикодавиці. Протягом всього періоду розгляду справи цієї своєї позиції відповідачка не змінювала. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені пояснення ОСОБА_4 не можуть бути взяті до уваги через їх недоведеність та не повернення розписки від 01 лютого 2011 року позичальниці.

Стосовно відмови у задоволенні позову щодо стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов`язання та трьох процентів річ-них колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що вказані суми можуть бути стягнуті за прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки до-говір позики не передбачав дати повернення позики, то ОСОБА_3 вважала можливим стягнути вказані кошти за період, починаючи з 01 лютого по 28 серпня 2018 року. Проте апеляційний суд зауважує, що вимогу від 10 січня 2018 року про повернення боргу позики не пізніше 20 січня 2018 року ОСОБА_4 не отримувала, тому реально навіть при бажанні її виконати не мог-ла. Крім цього, вимога ОСОБА_3 в частині повернення коштів протягом семи днів з дня отримання претензії суперечить нормам абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України, де встановлено, що якщо договором не вста-новлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'-явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридця-ти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не вста-новлено договором.

Нормами статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та пере-віряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах дово-дів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений дово-дами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде вста-новлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного харак-теру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кри-мінального обвинувачення.

У пункті 33 свого рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає ци-вільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасни-ками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсут-ність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх пред-ставників, письмових та речових доказів, висновків експертів ( стаття 76 ЦПК України ).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення мо-же випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між со-бою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм проце-суального права або неправильне застосування норм матеріального права. Не-правильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апе-ляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 задоволити част-ково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 лю-того 2019 року скасувати, позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народжен-ня, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , 11 912,08 гривень ( одинадцять тисяч дев`ятсот дванадцять гривень 08 коп. ) боргу за договором позики, що складається з: 6 000,00 гривень ( шість тисяч гривень 00 коп. ) - су-ми основного боргу, 5 912,08 гривень ( п`ять тисяч дев`ятсот дванадцять гри-вень 08 коп.) - процентів за користування коштами, а також 704,80 гривні ( сім-сот чотири гривні 80 коп. ) у відшкодування судового збору, сплаченого при зверненні у суд першої інстанції, 1057,20 гривень ( одна тисяча п`ятдесят сім гривень 20 коп. ) судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді В.П. Рибчинський

С.Г. Копаничук