Справа № 127/5822/18
Провадження № 22-ц/801/1129/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 рокуСправа № 127/5822/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Спірідонова Вадима Віталійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2019 року, постановлене у складі судді Бойка В. М., в залі суду,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 17 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до п.1 якого позивач передала, а позичальник ОСОБА_2 отримала 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що за курсом НБУ станом на листопад 2016 року складало 144 900,08 грн. Договір позики укладений в письмовій формі, підписаний сторонами спору. Факт передачі грошей в сумі 5500,00 доларів США відповідачу ОСОБА_2 було підтверджено розпискою про отримання грошей від 17 листопада 2016 року та засвідчено підписом відповідача ОСОБА_2 Відповідно до п.2 зазначену суму грошей відповідач зобов`язувалась повернути в строк до 17 листопада 2017 року.

Оскільки відповідач не повернула кошти в строк передбачений договором, тому позивач просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 174 184,72 грн., що складається з 147 455,00 грн. основного боргу та 26 729,72 грн. пені.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5050 дол. США, що еквівалентно 136 148 грн. основного боргу за договором позики.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої виходив із того, що позивачем доведено суму боргу відповідача в розмірі 5050 дол. США, що еквівалентно 136 148 грн., однак позовні вимоги в частині стягненні пені задоволенню не підлягають, оскільки грошовою одиницею в Україні є гривня, а тому облікова ставка НБУ встановлюється виключно щодо національної валюти України.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Спірідонов В.В. подав апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що фактично кошти у розмірі 5500 дол. США, позивач не передавала, а договір позики від 17 листопада 2016 року укладений під тиском, тому, як наслідок цивільні права та обов`язки за цим договором у сторін не виникли.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 17 листопада 2016 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до п.1 якого позивач ОСОБА_1 передала, а позичальник відповідач ОСОБА_2 отримала 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, що за курсом НБУ станом на листопад 2016 року складало 144 900,08 грн. Договір позики укладений в письмовій формі, підписаний сторонами спору. Факт передачі грошей в сумі 5500,00 доларів США відповідачу ОСОБА_2 було підтверджено розпискою про отримання грошей від 17 листопада 2016 року та засвідчено підписом відповідача ОСОБА_2 Відповідно до п.2 зазначену суму грошей відповідач зобов`язувалась повернути в строк до 17 листопада 2017 року (а.с. 4-5).

Відповідно до розписки від 30 грудня 2016 року відповідач повернула частину боргу в сумі 450 доларів США (а.с. 31).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Встановивши, що договір від 17 листопада 2016 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 грошових коштів з зобов`язанням повернути їх, та встановивши порушення умов договору позики, не повернення отриманої грошової суми позивачу у строки встановлені договором позики, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 підписала договір позики та розписку про отримання коштів під тиском, однак коштів в розмірі 5500 дол. США відповідач від ОСОБА_1 не отримувала, і тому вказаний договір слід вважати неукладеним, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі нічим не підтвердженні, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Спірідонова Вадима Віталійовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статтті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук