ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2871/19 Справа № 188/1585/18 Суддя у 1-й інстанції - Полубан М. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересована особа Петропавлівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив:

- визнати неправомірними дії начальника Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 щодо винесення постанови про скасування постанови від 30.05.2018 р. про закриття виконавчого провадження № 46741707 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики 1500 доларів США , що на день розгляду справи складає - 19 426.83 грн. та судового збору в розмірі 243.60 грн.;

- зобов'язати начальника Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 скасувати постанову від 19.10.2018 р. про скасування процесуального документу - постанови від 30.05.2018 р. про закриття виконавчого провадження № 46741707 та постанову від 19.10.2018 р. про відновлення виконавчого провадження № 46741707 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики 1500 доларів США , що на день розгляду справи складає - 19 426.83 грн. та судового збору в розмірі 243.60 грн.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення /а.с.47-49/.

Не погодившись із таким рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, та постановити нове рішення, яким задовольнити вимоги його скарги в повному обсязі /а.с. 51-52/.

У відзиві на апеляційну скаргу Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1, посилається на правомірність дій начальника відділу /а.с. 72-76/.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 р. з заявника (боржника по виконавчому провадження) ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики 1500 доларів США , що на день розгляду справи складає - 19426.83 грн. та судовий збір в розмірі 243.60 грн.

За вищезазначеним рішенням судом було видано виконавчий лист № 188/1122/14-ц від 03.02.2015 р. та відкрито виконавче провадження за № 46741707 від 03.02.2015 р.

30 травня 2018 року державним виконавцем Лисяк М.М. було винесено постанову про закриття виконавчого провадження № 46741707 на підставі п. 9 ст. 39 та ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням припису суду викладеного у виконавчому документі.

Приймаючи рішення про скасування постанови від 30 травня 2018 року відповідач керувався вимогами ст. п. 9 ст. 39 та 41 ЗУ «Про виконавче провадження» та зобов'язав державного виконавця Лисяка М.М. відновити виконавче провадження № 46741707 та зобов'язано внести зміни, щодо стягнення коштів у відповідності до резолютивної частини виконавчого документа.

19 жовтня 2018 року вищевказане виконавче провадження було відновлено, про що державним виконавцем Лисяком М.М. було винесено відповідну постанову, яку разом з постановою було направлено сторонам виконавчого провадження.

При зверненні до суду скаржник посилався на те, що начальник відділу державної виконавчої служби за власною ініціативою провела перевірку виконавчого провадження, при цьому, оскільки відповідно до вимог ст.74 Закону України Про виконавче провадження не зазначила яким саме вимогам закону суперечить винесена виконавцем постанова про закриття провадження.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова про скасування постанови від 30 травня 2018 року постановлена у відповідності до вимог Закону.

Також районним судом було зазначено, що під час виконавчого провадження виконання зобов'язання за судовим рішенням у національній валюті, а не у валюті кредиту, без прив'язки до офіційного курсу валют НБУ зумовило невиконання судового рішення в повному обсязі, а тому постанова державного виконавця від 30.05.2018 р. про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірною , а постанова відповідача від 19.10.2018 р. про скасування процесуального документу навпаки є правомірною.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, вважає їх правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до положень п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання.

При цьому в ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до положень абзацу другого частини 3 ЗУ Про виконавче провадження начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

В постанові від 19 жовтня 2018 року начальник відділу зазначив, що 30 травня 2018 року державним виконавцем Лисяк М.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ст.39, ст.40 ЗУ Про виконавче провадження, але сума боргу була утримана не в повному обсязі, оскільки в постанові було зазначено лише утримати заборгованість в сумі 19 670,43 грн.

Суд першої інстанції вірно врахував правову позицію, яка викладена в постанові ОСОБА_4 Верховного Суду у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) та зауважив, що визначаючи характер грошового зобов'язання, Петропавлівський районним судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті - 1500 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України 19 670.43 грн.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Враховуючи зазначене, вірним є висновок, що під час виконавчого провадження виконання зобов'язання за судовим рішенням у національній валюті, а не у валюті кредиту, без прив'язки до офіційного курсу валют НБУ зумовило невиконання судового рішення в повному обсязі.

З огляду на викладене, начальник Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 при винесенні оскаржуваної постанови діяла відповідно вимог закону та у межах наданих їй повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналізуючи надані суду докази, встановлені фактичні обставини та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку що скарга ОСОБА_1 була правомірно залишена судом першої інстанції без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, є фактично тотожними доводам скарги, та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_5