П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Бондаренко Т.З., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д., за участю учасників справи: представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» - Іванюк О.Я., відповідача - ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року, ухваленого у цивільній справі № 489/1468/16ц, номер провадження 22ц/812/645/19, у складі судді Кокорєва В.В. у приміщенні того ж суду, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_5 про розірвання договору житлового найму, виселення та стягнення заборгованості з оплати за проживання у гуртожитку,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніконджитбудсервіс" (далі Товариство) звернулось до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_5 Свої вимоги обґрунтовувало наступним.

На підставі свідоцтва про право власності від 03 липня 2001 року воно є власником будинку гуртожитку літ. А-9 по АДРЕСА_1, загальною площею 6 575,5 кв.м.

01 серпня 2003 року між ним та ОСОБА_5 у простій письмовій формі, зі строком дії в один рік, з правом пролонгації ще на один рік, було укладено договір користування площею проживаючими в гуртожитку Товариства.

За його умовами Товариство зобов'язувалося передати у користування ОСОБА_5 кімнату НОМЕР_1, площею 11,7 кв. м, що знаходиться у названому гуртожитку, а та, у свою чергу, використовувати назване житло за призначенням і вносити плату за користування ним, за ставками, які включають і затрати за комунальні послуги, визначеними Товариством. Договір набрав чинності і сторони стали зобов'язаними до виконання його умов.

Після укладення договору ОСОБА_5 вселилася в кімнату, яку віднаймала, та була в ній зареєстрована.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2005 року право власності на житлові приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме блок НОМЕР_2 загальною площею 46,6 кв. м визнано за ОСОБА_7

Це рішення набрало законної сили і є чинним й на час ухвалення оспорюваного рішення суду 1 інстанції.

На його підставі ОСОБА_7 зареєстрував за собою право власності на названі приміщення, а 11 травня 2011 року за письмовим договором передав їх в управління та використання, в тому числі і зі здачею в найм або оренду третім особам, Товариству.

Весь цей час відповідач продовжувала проживати в спірній квартирі на тих же, що і раніше умовах, проте своє проживання в ній, а також спожиті комунальні послуги, вчасно та у повному обсязі не оплачує, заборгувавши товариству за період з 01 березня 2013 року і по 31 березня 2016 року 6 247 гривень 33 копійки.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідач відмовляється покрити борг добровільно, Товариство, з врахуванням уточнення, кінцево просило:

1) розірвати договір на користування житловою площею від 01 серпня 2003 року;

2) виселити ОСОБА_5 із займаної кімнати, без надання іншого житлового приміщення;

3)стягнути з ОСОБА_5 на користь Товариства:

- заборгованість за користування найманим житлом за період з 01 березня 2013 року і по 30 вересня 2016 року у сумі 6 458 гривень 88 копійок,

- 3 % річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 223 гривні 61 копійка;

- інфляційні за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 2 143 гривні 82 копійки, а також судовий збір у розмірі 1 929 гривень 20 копійок (а.с. 2-6, 73-76 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року, ТОВ "Ніконджитбудсервіс" у задоволенні його позову відмовлено за його недоведеністю (а.с. 125-126 т.1).

Позивач подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити у справі нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі (а.с. 130-138 т.1).

Скарга обґрунтована неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для правильного вирішення позову, та неналежною оцінкою наданих ним доказів.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості з оплати за користування кімнатою, переданою у найм, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання було скасовано та в цій частині позовні вимоги були задоволені повністю: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ "Ніконджитбудсервіс» 6458,88 грн. заборгованості з оплати за користування кімнатою НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2016 року, 223,61 грн., що становить 3% від заборгованості суми та 1929,20 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього 8826,31 грн. Вирішено питання про судові витрати - стягнуто 1853,46 грн. за дві судові інстанції. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 170 -177 т. 1)

За касаційними скаргами учасників справи постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13.03.2017 року в частині задоволення позову скасовано і передано на новий апеляційний розгляд. Касаційний суд зазначив, що стягуючи заборгованість за користування житловою площею з урахуванням встановлених ТОВ "Ніконджитбудсервіс» ставок, апеляційний суд не перевірив правильність проведених нарахувань за ставками квартирної плати (тарифами), установленими для будинків державного (комунального) житлового фонду, за кожний вид послуг окремо. Рішення суду не містить висновків щодо показників (складових) плати за проживання у гуртожитку, відповідності розрахунку такої оплати нормам законодавства та їх обгрунтованості. Крім того не врахував, що із 2013 року кімната відповідача відключена від мережі електропостачання, що сторонами не оспорюється, проте суд не перевірив указані доводи ОСОБА_5 та обгрунтованість позовних вимог в частині нарахування плати за електропостачання (а.с. 95-101 т.2).

В іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області суду залишено без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити в задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів.

Статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток в процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Ніконд» (перейменоване в ПАТ «Ніконд»), з подальшим включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

Із 31 січня 2000 року гуртожиток перебуває у власності на управлінні Товариства, яке самостійно його утримує.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6575,5 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та співвласників нежитлових приміщень гуртожитку (фізичних осіб) визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що Товариство є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2005 року право власності на житлові приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме: блок НОМЕР_2 загальною площею 46,6 кв.м., визнано за ОСОБА_7 На його підставі ОСОБА_7 зареєстрував за собою право власності на вказані приміщенні, а 11 травня 2011 року за письмовим договором передав їх в управління та використання, в тому числі і зі здачею в найм або оренду третім особам, ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

01 серпня 2003 року ОСОБА_5 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» уклали договір користування площею в гуртожитку на один рік, за умовами якого ОСОБА_5, як наймач вселена в кімнату НОМЕР_1 гуртожитку й була в ній зареєстрована. У пункту 7.1 договору зазначено, що він вважається пролонгованим на строк, зазначений у пункті 1.1. договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

Згідно умов пункту 4.1 укладеного між сторонами договору користування площею в гуртожитку плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею й окремо плата за них не стягується.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (ч.1 ст. 4 Закону).

За статтею 8 Закону стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Згідно зі ст. 14 Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 (чинного на час укладення договору і в період до 19.08.2015 року, за який позивач просить стягнути борг), громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані, зокрема, своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за гуртожитки містяться у пункті 7 розділу III Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84 (втратив чинність з 02.01.2019 року), за змістом якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що вимоги Примірного положення про гуртожитки, Положення про гуртожиток, постанова № 869 і затверджені нею Порядки та ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» поширюються на гуртожитки. При цьому не має значення проводиться розрахунок оплати за користування гуртожитком безпосередньо підприємством-виробником послуг, або власником гуртожитку.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 489/5189/15 викладено висновки щодо застосування законодавства у справі з участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Позивач визначав щомісячну ставку плати за користування житловою площею у розмірах: з 1 березня 2012 року - 200 грн., з 1 вересня 2013 року - 250 грн., з 1 вересня 2016 року - 370 грн. У вартість плати за проживання включено оплату за електроенергію, водопостачання, природний газ.

У наданому апеляційному суду поясненні з приводу формування ставок по вартості оплати за проживання в будинку-гуртожитку позивач зазначає, що вони формуються, виходячи із планових витрат, необхідних для належного постачання послуг по наданому в користування (оренду) майну (кімнати). Складовою частиною постачання послуг по оренді (найму) кімнат є постачання комунальних послуг. Вираховується вартість за користування кімнатами з розрахунку на 1 кв.м. та помноженого на кількість квадратних метрів приміщень, яке займає наймач. Товариство формує плановий обсяг споживання послуг на поточний рік по електричній енергії та газу для приготування їжі на весь гуртожиток в цілому, а потім здійснює розподіл солідарно між мешканцями гуртожитку на 1 кв.м. загальної площі. В аналогічному порядку Товариство здійснює розрахунки по формуванню вартості за користування найманим житлом з року в рік.

Відповідно до наведеного позивач надав розгорнуту планову калькуляцію розміру орендної плати по кімнаті 410, яку займає відповідачка (а.с. 117-121 т.2). Зазначена калькуляція складається з декількох показників: електрична енергія, газ для приготування їжі, водопостачання, водовідведення, вивезення ТПВ, утримання будинку та прибудинкової території, вартість за користування найманим майном, ПДВ.

Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що із 2013 року кімната відповідача відключена від мережі електропостачання, з приводу чого відповідачка надавала докази суду першої інстанції та апеляційному суду (а.с. 55-56 т. 1), які позивачем не були оспорені. Надані з цього приводу позивачем докази апеляційному суду (пояснення та фотографії) свідчать тільки про те, що перевірити факт наявності або відсутності електропостачання в кімнату відповідачки не має можливості. Отже, апеляційний суд вважає, що з розрахунку оплати за користування гуртожитком слід виключити нарахування за електроенергію. Також не має підстав враховувати вартість за користування найманим майном, тобто по суті орендну плату, та ПДВ, оскільки оплата за вказані показники відповідно до наведених нормативних актів не входить до оплати за користування гуртожитком. Загальна сума вказаних показників складає 7114,49 грн. (2833,23 грн. (електроенергія) + 3615,11 грн. (за користування найманим майном) + 666,15 грн. (ПДВ). Тобто оплаті підлягає: 10570,00 грн. - 7114,49 грн. = 3455,51 грн. За період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2016 року відповідачкою сплачено 4256,17 грн. Таким чином, заборгованість по оплаті за користування гуртожитком відсутня.

До такого ж висновку прийшов і суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат.

Судові витрати по даній справі складаються із оплати позивачем судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволені позову відмовлено, підстави для покладання на відповідача понесених позивачем витрат на оплату судового збору відсутні.

Керуючись ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Т.З. Бондаренко

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 03 травня 2019 року