Справа № 723/419/19
Провадження № 2/723/862/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Бужори В.Т.

за участю секретаря Чікал І.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 28000000 євро.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 листопада 2007 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким 12.11.2007 р. позивач передав відповідачу 28 000 000 євро (двадцять вісім мільйонів євро) для будівництва ресторану.

ОСОБА_1 виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, передавши ОСОБА_2 готівкою кошти в сумі 28 000 000 євро.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просив стягнути з нього 28000000 євро. - суми позики та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 9605,00 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, однак направив нотаріально засвідчену письмову заяву в якій просив справу розглядати у його відсутності позовні вимоги задоволити, посилаючись на викладені в позові обставини.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, однак направив нотаріально засвідчену письмову заяву в якій просив справу розглядати у його відсутності позовні вимоги визнає, та підтверджує той факт, що 12 листопада 2007 року ним було отримано від ОСОБА_1 28000000 євро, для будівництва ресторану відповідно до договору позики.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 28.09.2014 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики.

Згідно умов позики позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 28000000 євро для будівництва ресторану. (а.с.6-7).

За приписами ч.1ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За правовим висновком, який міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховного Суду України по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У відповідності до частини 3 статті 15 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Процесуальні права та обов`язки сторін визначено статтею 49 ЦПК України, зокрема, пунктом 1 частини 1 передбачено право відповідача на визнання позову (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В заяві від 25 квітня 2019 року, ОСОБА_2 визнав позов повністю.

Згідно частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На думку суду, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому вказане визнання позову судом приймається.

З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики у сумі 28000000 євро, підтверджується змістом договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу договору позики, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 49,81, 141, 206,209-245, 259, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_4 виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 04.02.1999 року, що мешкає в АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_3 що мешкає в АДРЕСА_1, заборгованість за договором позики від 12.11.2007 року у сумі 28000000 (двадцять вісім мільйонів) євро, а також судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду Чернівецької області.

Повний текст рішення складено 05 травня 2019 року.

СУДДЯ: