Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №489/4433/15-ц

провадження №61-42474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

відповідач-позивач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2018 року у складі судді Тихонової Н. С. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2018 року у складі суддів Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 23 листопада 2016 року у розмірі 22 565,89 доларів США, що еквівалентно 579 016,77 грн, яка складається з: 16 172,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 6 393,89 доларів США - заборгованість за відсотками та 20 440,33 грн - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Позов мотивовано тим, що 15 грудня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», яке перейменовано на ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 26 000 доларів США строком до 14 грудня 2026 року зі сплатою 13,8% відсотків річних за користування кредитними коштами.

В подальшому до вказаного договору внесені зміни щодо розміру процентної ставки та збільшено її до 16,5 % річних.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності

ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку у добровільному порядку остання не погашає, що є підставою для стягнення заборгованості в судовому порядку.

ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила визнати недійсними кредитний договір від 15 грудня 2006 року, додаткову угоду від 20 листопада 2008 року до кредитного договору та договір іпотеки від 15 грудня 2006 року, укладені між нею та банком. Також просила суд поновити їй строк позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів.

Зустрічний позов мотивовано тим, що під час укладення кредитного договору були порушенні вимоги Закону України «Захист прав споживачів», зокрема щодо надання споживачу повної інформації про детальний розпис вартості кредиту, сукупної вартості кредиту. Також ОСОБА_1 посилається на те, що оспорювані нею договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 230 ЦК України, оскільки укладені під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо детальної інформації про сукупну вартість кредиту. Крім того, банк не роз`яснив у письмовій формі перед укладенням договору усі кредитні умови, що передбачено частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року зустрічний позов в частині визнання недійсного кредитного договору прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

У прийняти зустрічного позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2018 року позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 листопада 2016 року у розмірі 22 565,89 доларів США, що еквівалентно 579 016,77 грн та 20 440,33 грн пені.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку, оскільки останній скористався правом достроково повернути кредит та усі суми, що підлягають до сплати. Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідає обставинам справи та відповідачем не спростовано.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд виходив з того, що спірний договір споживчого кредиту та додаткова угода, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір є недійсним, оскільки був укладений під впливом обману, вираженому у приховуванні банком дійсної вартості кредиту та його істотного подорожчання. Факт обману зі сторони банку та порушення прав позичальника, як споживача банківських послуг підтверджується висновком судово-економічної експертизи, під час проведення якої експерт не зміг встановити сукупну вартість кредиту після укладення додаткової угоди від 20 листопада 2008 року.

Заявник посилається на те, що банк не довів заявлену ним до стягнення суму заборгованості. З наданого банком розрахунку неможливо визначити суму боргу за кредитним договором та він не відображає усі здійснені позичальником платежі.

Також заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права з тих підстав, що прийнята ним постанова підписана одним суддею з колегії, яка складається з трьох суддів.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до суду не надійшов.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вимог первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором

Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У пункті 2.6 укладеного між сторонами кредитного договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки. Виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 7 (семи) робочих днів з дати надсилання банком відповідної вимоги.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, 08 червня 2015 року банк направив на адресу відповідача досудову вимогу про дострокове погашення всієї суми заборгованості, яка у добровільному порядку позичальником не виконана.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 23 листопада 2016 року заборгованість становить 22 565,89 доларів США, що еквівалентно 579 016,77 грн, яка складається з: 16 172,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 6 393,89 доларів США - заборгованість за відсотками та 20 440,33 грн - пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, що відповідно до статті 1050 ЦК України надало банку право вимагати від позичальника дострокового погашення позики і сплати процентів, у зв`язку з чим, пред`явлена банком сума заборгованості, яка підтверджується відповідним розрахунком та не спростована під час розгляду справи відповідачем підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що наданий банком розрахунок заборгованості є недоведеним, оскільки з нього неможливо визначити суму боргу за кредитним договором, спростовуються дослідженим судами попередніх інстанцій під час розгляду справи розрахунком заборгованості, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості.

Відповідач вказаних розрахунків не спростував, власних розрахунків не навів. Також наведений банком розрахунок не спростований і висновком судово-економічної експертизи від 22 вересня 2016 року, на який посилається відповідач та досліджений судами під час розгляду справи, оскільки не містить повних висновків щодо розрахунку заборгованості. При цьому, висновок експерта містить посилання на те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15 грудня 2006 року станом на 29 червня 2015 року складено відповідно до умов вказаного кредитного договору з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №1 від 20 листопада 2008 року. Документально підтверджується станом на 29 червня 2015 року заборгованість по основному боргу в сумі 16 172 доларів США та нарахованих відсотків у сумі - 2 590,65 доларів США.

Суди дали належну оцінку вказаному висновку експерта та обґрунтовано погодились з розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим банком до суду першої інстанції, оскільки вказаний розрахунок під час розгляду справи належними і допустимими доказами не спростовано, будь-які інші розрахунки відповідачами не надано.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив наявність заборгованості за кредитним договором та факт порушення зобов`язань за цим договором, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості, яка утворилась за тілом кредиту та по відсоткам, а також пені.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

У якості правової підстави визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 посилалась на порушення банком вимог, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання їй повної інформації про детальний розпис вартості кредиту, сукупної вартості кредиту, що сприяло укладенню договору на несправедливих умовах по відношенню до неї, а також введення її у зв`язку з цим в оману (стаття 230 ЦК України).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Разом з тим, у справі, що переглядається, судами встановлено, що в кредитному договорі, який підписала ОСОБА_1 , зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування, банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного договору та додаткову угоду до нього, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом статті 230 ЦК Україниу взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Так, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Позичальник погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позичальника в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання їй інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отримавши кредит, ОСОБА_1 виконувала його умови.

Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджувала своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що факт введення споживача в оману повністю підтверджуються висновком судово-економічної експертизи від 22 вересня 2016 року, проведеної експертом Харківського НДІСЕ, не заслуговують на увагу, оскільки судами надано належну оцінку вказаному висновку у сукупності з іншими матеріалами справи, а суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо не підписання постанови апеляційного суду усіма членами колегії є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема постановою апеляційного суду, яку оскаржує ОСОБА_1

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2018 та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська