Справа № 530/1394/18
Номер провадження 2/530/154/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання якого: АДРЕСА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2018 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 05.09.1999 року між нею та відповідачем, ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.11.2006 року № 2-1691/2006 - розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідач сплачував аліменти на утримання сина за рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.11.2006 року № 2-1691/2006.

27.09.2018 року ОСОБА_3 досяг повноліття і виплата аліментів припинилась.

На день звернення до суду ОСОБА_3 є студентом 3 курсу Полтавського кооперативного технікуму Полтавської облспоживспілки, за спеціальністю «Харчові технології», проживає разом з позивачкою.

Позивачка просить стягти з відповідача аліменти в розмірі в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) до закінчення навчання або до досягнення сином 23 років.

Суд, заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали позовні вимоги, відповідача та представника відповідача, які позовні вимоги не визнали та вказали, що ОСОБА_2 має іншу сім"ю та малолітню дитину та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

В судовому засіданні було встановлено, що 05.09.1999 року між ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.11.2006 року № 2-1691/2006 - розірвано (а.с. 9,10).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (13).

Відповідач сплачував аліменти на утримання сина за рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 08.11.2006 року № 2-1691/2006.

27.09.2018 року ОСОБА_3 досяг повноліття і виплата аліментів припинилась.

На день звернення до суду ОСОБА_3 є студентом 3 курсу Полтавського кооперативного технікуму Полтавської облспоживспілки, за спеціальністю «Харчові технології», проживає разом з позивачкою (а.с.16-18).

У позовній заяві позивачка зазначає, що вона несе витрати по найму сином на час навчання квартири у Полтаві 800 грн. та додаткові витрати на оплату 1/3 використаних сином світла і газу щомісячно, відповідно нічим не підтверджено. Договір найму жилого приміщення був укладений 21.02.2017 року строком на 6 місяців, і строк дії договору сплив 21.08.2017 року, а позовну заяву про про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до закінчення навчання або до досягнення двадцята трьох років подана до суду 24.09.2018 року, тобто після закінчення понад одного року дії договору найму житлового приміщення (а.с.22). В даному договорі відсутні положення про його пролонгацію, а інший договір найму житла сином відсутній, тому витрати позивача по найму житла сином нічим не підтверджені, а тому вони не можуть бути прийняті до увага як витрати на навчання сина.

Наданий під час судового засідання 13.05.2019 року, договір найму житлового приміщення від 01.04.2019 року, суд визнає як доказ одежаний з порушенням порядку встановленого законом, а тому є недопустимим доказом відповідно до ст. 78 ЦПК України.

Відповідно до ст.. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Зі слів позивачки, навчальним закладом студенту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. синові було надано місце для проживання у гуртожитку навчального закладу з початку навчання.

Згідно договору про підготовку молодшого спеціаліста від 12.08.2016 року, укладеного між Полтавським кооперативним технікумом Полтавської облспоживспілки та ОСОБА_1 , вартість освітньої послуги по навчанню ОСОБА_3 за сім семестрів, починаючи з 01.09. 2016 року по 20.01.2020 року складала 25500 грн.. ОСОБА_1 подала позовну заяву до суду про стягнення на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 до закінчення навчання або до досягнення двадцяти трьох років у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) 24.09.2018 року, а тому необхідно проаналізувати суми її витрат на навчання сина за період із 24.09.2018 року по час закінчення навчання 20.01.2020 року, а це: 5 семестр (вересень, жовтень, листопад, грудень 2018 року), 6 семестр (січень, лютий березень, квітень, травень, червень 2019 року), 7 семестр (вересень, жовтень, листопад, грудень 2019 року). Так, за 5 семестр необхідно за договором сплатити за навчання 3850 грн. та за додатковою угодою до договору від 01.03.2018 року, у зв`язку із інфляцією, доплатити до цієї суми 720 грн., а всього за 5 семестр витрати позивача на навчання сина склали 4570 грн.. За 6 семестр необхідно за договором сплатити за навчання також 3850 грн. Інших платежів не передбачено. Квитанці про сплату за 6 семестр позивачем не надано. За 7 семестр необхідно за договором сплатити за навчання 4000 грн. Інших платежів не передбачено. Так як 7 семестр ще не розпочався то позивач відповідно цих витрат ще не понесла.

Таким чином, за період навчання сина з моменту подання позову до суду 24.09.2018 року по день закінчення навчання 20.01.2020 року, позивач витратила і має додатково витратити загальну суму 12420 грн. (5 семестр: 4570 грн. + 6 семестр: 3850 грн.+ 7 семестр: 4000 грн. = 12420 грн.), тобто за вказаний період середньомісячна плата за навчання сина складає ( 12420 грн. : на 17 місяців ((5 місяців 2018 року+12 місяців 2019 року))= 730 грн..

Стаття 200 Сімейного кодексу України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Стаття 182 Сімейного кодексу України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує; 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому чисті рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається, ст. 182 Сімейного кодексу України, на яку мається посилання у статті 200 цього Кодексу, регламентує обставини, які враховуються судом при визначенні, розміру аліментів на утримання дітей. Внаслідок цього необхідно визначитися із поняттям "Дитина". Згідно ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Таким чином, посилання позивача на вимоги ст. 180 Сімейного кодексу України, яка передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не стосується суті позовних вимог, так як ОСОБА_4 не є дитиною, оскільки досяг повноліття. Також ніякого відношення до спору за позовом не має посилання позивача на вимоги ст. 198 Сімейного кодексу України, яка передбачає обов`язок батьків утримувати своїх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Незважаючи на те, що ОСОБА_4 є інвалідом третьої групи з дитинства, позов поданий про стягнення аліментів на його навчання, а не на утримання його, як непрацездатного. В доповнення до цього, стаття 200 Сімейного кодексу України має посилання лише на ст. 182 цього Кодексу, та не має посилань на ст.ст. 180, 198 Цього Кодексу і ці статті не знаходяться у Главі 16 Сімейного кодексу України, як те помилково зазначає позивач у заяві та у відповіді на відзив відповідача.

З метою визначення потреби повнолітнього ОСОБА_5 , який продовжує навчання, в отриманні матеріальної допомоги від батьків та їх можливості надавати таку матеріальну допомогу, проаналізуємо доходи і витрати сина та його батьків.

Так, ОСОБА_4 одержує пенсію по інвалідності в сумі 1452 гривень щомісячно, а щорічно 17424 грн. Витрати на його навчання несе позивач вони складають 12420 грн. за 17 місяців ((5 місяців 2018 року +12 місяців 2019 року), тобто по 730 грн. щомісячно з моменту подання позову до суду і до закінчення навчання 20.01.2020 року. Доходи позивача за 6 місяців, що передували зверненню до суду із позовом: заробіток дієтсестри їдальні в ТОВ "Санаторій "Сосновий бір" за лютий липень 2018 року 27228 грн. що в середньомісячному розмірі складає 4538 грн. (27228 грн 6= 4538 грн. щомісячно) (а.с.35).

Пенсія по інвалідності в сумі 1452 гривні щомісячно (а.с.34). Середньомісячний дохід відповідача складає 5990 гривень (4538 грн. + 1452 грн. = 5990 грн.). середньорічний71880 грн. ( 5990 грн. х 12 місяців = 71880 грн.).

Доходи відповідача ОСОБА_2 : за здачу в оренду земельного паю в 2015-2018 роках йому було виплачено в середньому за рік 9646 грн., а середньомісячна виплата складала 803 грн. ( 9646 грн. : 12 місяців = 803 грн.), але оплата за оренду земельного паю виплачується не щомісячно, а один раз у рік і тому на протязі цілого року неможливо буде відрахувати від орендної плати певну частину на сплату аліментів. Пенсія по інвалідності в сумі 1452 гривні щомісячно.

Відповідач також одержує пенсію по інвалідності в сумі 1452 гривні щомісячно, його середньомісячний дохід, з врахуванням середньомісячного доходу за здачу земельного паю в оренду, що становить 803 грн.,- складає 2255 грн.( 1452 грн. + 803 грн.= 2255 грн.), а річний дохід- 27060 грн. (2255 грн. х 12=27060 грн.). Таким чином, 1/4 частина середньогодового доходу відповідача складає 6765 грн. (27060:4=6765 грн), а 1/4 частина середньомісячного доходу складає 563 грн. (27060 грн. річного доходу: 12 місяців= 2255 грн. : на 4 частини= 563 грн.)

Відповідач згідний добровільно щомісячно сплачувати вказану суму на навчання сина, як те передбачено ст. 1 89 Сімейного кодексу України, на яку має посилання ст. 201 Цього Кодексу, згідно якої батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати.

Крім повнолітнього сина ОСОБА_6 , відповідач має в іншій сім`ї малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 н, якого теж зобов`язаний утримувати.

Незважаючи на те, що на статтю 183 Сімейного кодексу України немає посилання у статті 201 Цього Кодексу (до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу),-- її можливо на практиці застосувати і до відносин щодо обов`язку батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім синові, дочці, які продовжують навчання, в частині визначення судом частки заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на повнолітнього сина, дочку.

Так ст. 183 ч.ч.1, 5 Сімейного кодексу України передбачає, що той із батьків, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Виходячи із положень даної статті, яка є законом прямої дії, законодавець навіть на одну дитину регламентував аліменти у розмірі однієї чверті, а на двох дітей - однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, а син ОСОБА_8 є повнолітнім і ст. 199 Сімейного кодексу України передбачає надання матеріальної допомоги на продовження навчання за умови, що батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, вимога позивача щодо стягнення із відповідача 1/4 частини його доходів є явно завищена, зважаючи на те, що крім повнолітнього сина ОСОБА_6 відповідач має в іншій сім`ї малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .н, якого теж зобов`язаний утримувати, та доходи відповідача майже у 2, 7 рази менші від доходів позивача, і більші лише на 9646 грн. від доходів сина ОСОБА_6 . Дані розрахунки наведені вище.

Дані розрахунки підтверджені вище і складають відповідно: позивача - середньомісячний дохід 5990 гривень, середньорічний 71880 гривень; відповідачасередньомісячний 2255 грн, річний дохід 27060 грн.; ОСОБА_3 середньомісячний 1452 грн, річний дохід 17424 грн..

Враховуючи доходи позивача та відповідача та витрати на навчання ОСОБА_3 1/4 частина доходів відповідача на сплату аліментів на навчання сина є занадто завищена. Зважаючи на викладені обставини, та те що відповідач має іншого сина, суд вважає, що ОСОБА_2 зобов"язаний сплачувати позивачеві аліменти на навчання сина в розмірі 1/6 частини своїх доходів щомісячно.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов"язковими для всіх суб"єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз"яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно ст. 198 Сімейного кодексу України Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно п.2 та п.3 ч.1 ст. 182 цього ж кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР , встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вжити таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, аналіз змісту ст. 198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина).

При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина з одного з батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання й другим із батьків і врахувати стан здоров`я та матеріальне становище як дочки (сина), так і платника аліментів, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України).

Відповідно ст.199 СК України батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання до 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На основі викладеного та керуючись ст.ст. 198, 199-201 СК України, ст.ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19,30, 228-229, 258, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , місце проживання якої: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання якого: АДРЕСА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання задоволити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_2 зареєстрована адреса проживання якого: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 місце проживання якої: АДРЕСА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щомісяця в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), починаючи стягнення з 24.09.2018 року і до закінчення навчання 30.01.2020 року, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 річного віку.

Стягти з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_2 зареєстрована адреса проживання якого: АДРЕСА_1 - 704,80 грн. судового збору на користь держави.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлений 21.05.2019 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко

секретар: Л.Г.Стрілець