Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6187/16-ц

провадження № 61-31824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

представники відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області» про визнання недійсним іпотечного договору.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 06 грудня 1986 року до 10 квітня 2009 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 03 червня 2016 року під час слухання у Києво-Святошинському районному суді Київської області справи № 369/8988/15-ц їй стало відомо про те, що 06 лютого 2007 року її чоловік в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 28-15 від 06 лютого 2006 року уклав з відповідачем іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 479п. В іпотеку було передано житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1421 га за цією ж адресою. Зазначене майно придбано ними у шлюбі, згоду на передачу в іпотеку вказаного майна вона не надавала, тому вважає, що договір іпотеки є недійсним

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 06 лютого 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В., зареєстрований в реєстрі за № 479 п. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено і надано належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору та того, що відсутні будь-які відомості про те, що позивач знала про наявність іпотечного договору і вона не пропустила позовну давність за вказаними вимогами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року скасовано і хвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання недійсним іпотечного договору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірне майно на момент укладення договору належало на праві приватної власності ОСОБА_6 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно, правовий режим майна на спільну сумісну власність не змінено (рішення про поділ майна подружжя не ухвалювалося), а тому не потрібна згода позивача на укладення договору іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати зазначене рішення, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 369/6187/16-ц із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним договору іпотеки призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний за час шлюбу за їх спільні кошти. Земельна ділянка за цією ж адресою, яка отримана її чоловіком в порядку приватизації у 1997 році під час перебування їх у шлюбі, відповідно до норм СК України та ЗК України є спільним майном подружжя, спірний договір іпотеки укладений без її згоди, тому вважала спірний договір недійсним, укладений з порушенням вимог закону та її прав. Про існування договору іпотеки позивачу стало відомо під час розгляду справи 03 червня 2016 року у Києво-Святошинському районному суді Київської області справи № 369/8988/15-ц.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_6 і ОСОБА_1. з 06 грудня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Боярським МВК Києво-Святошинського району Київської області від 06 грудня 1986 року.

06 лютого 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 70 500 дол. США на термін 06 лютого 2018 року зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами.

Цього ж дня між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір на забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, предметом якого сторони визначили нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 ; земельна ділянка загальною площею 0,1421 га під АДРЕСА_1 , на якій розташований зазначений вище житловий будинок.

На момент укладення договору іпотеки право власності на житловий будинок, який передано в іпотеку, було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Земельна ділянка, яка є предметом іпотеки була отримана ОСОБА_6 в порядку приватизації у 1997 році

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 квітня 2009 року.

24 грудня 2009 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Панікар В. М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому вказано, що на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємицею майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , і спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,1421 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, належної померлому ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого 03 жовтня 1997 року Боярською міською радою народних депутатів Київської області на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів Київської області від 17 червня 1997 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6875/1680.

11 січня 2011 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В. М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому вказано, що на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємицею майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , і спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 , належного померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Боярською міською радою Київської області на підставі рішення виконкому Боярської міської ради № 155/23 від 04 листопада 2008 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 10 листопада 2008 року за номером 3485 в книзі 3 відповідно до витягу № 20862113 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. На Ѕ частку житлового будинку видане свідоцтво про право власності на ім`я дружини померлого ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Звертаючись у липні 2016 року до суду з позовом про визнання зазначеного договору іпотеки від 06 лютого 2007 року недійсним, ОСОБА_1 посилалася на те, що житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний за час шлюбу за їх спільні кошти, та земельна ділянка за цією ж адресою, яка отримана її чоловіком в порядку приватизації у 1997 році під час перебування їх у шлюбі, яка також є їх спільним майном, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один х них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) від 21 листопада 2018 року.

Суди встановили, що майно, яке передано в іпотеку було набуте ОСОБА_6 за час шлюбу з позивачем.

Колегія суду касаційної інстанції, вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_6 підтверджує, що у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави вважати, що таке майно належало виключно ОСОБА_6 , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відтак, на час укладення спірного договору іпотеки позивач була власником Ѕ частини вищевказаного будинку, та відповідно була власником земельної ділянки у розмірі частки права власності у спільному майні будинку.

За вимогами частини першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Оскільки договір іпотеки від 06 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Разом із тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, що його порушила.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що позивачу 03 червня 2016 року під час розгляду справи в Києво-Святошинському районному суд Київської області № 369/8988/15-ц стало відомо, що 06 лютого 2007 року її чоловік ОСОБА_6 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 лютого 2007 року уклав з відповідачем іпотечний договір. Зазначена обставина ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не спростована, а тому позивач дізналася про порушення свого права після червня 2016 року і строк звернення до суду з відповідним позовом нею не пропущений.

Доводи представника ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про те, що позивач знала про існування іпотечного договору задовго, оскільки на її адресу направлялися вимоги про погашення кредитної заборгованості, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Так, у вказаних вимогах про стягнення кредитної заборгованості, які направлялись ОСОБА_1 відповідачем, відсутні відомості про існування іпотечного договору, який укладався між ОСОБА_6 і банком.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до пункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалене в справі рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції покладаються на позивача.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 696 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило