Провадження № 22-ц/802/331/19 Категорія: 54 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Хліб України» про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Хліб України» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року ,

В С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ПАТ ДАК "Хліб України" про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Свій позов мотивує тим, що він працював на посаді генерального директора Волинського обласного підприємства ДАК «Хліб України» і був звільнений з цієї посади наказом відповідача від 09 липня 2018 року №62-к/тр на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з закінчення строкового трудового договору.

Своє звільнення вважає незаконним, оскільки, на його переконання, з ним не укладався строковий трудовий договір у вигляді контракту, оскільки підписаний між сторонами трудовий контракт від 15 листопада 2016 року №04-10/26 залишився неукладеним через неузгодженість сторонами строку його дії.

Також зазначає, що про спірний наказ позивач дізнався лише 25 вересня 2018 року, коли ознайомився з матеріалами цивільної справи №161/6948/17, а тому звернувся для вирішення трудового спору у передбачений законом місячний строк

Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №62-к/тр від 09 липня 2018 року «Про звільнення» та поновити його на посаді генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» з 02 січня 2018 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено визнати незаконним та скасувати наказ Державної акціонерної компанії «Хліб України» від 09 липня 2018 року №62-к/тр «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» з 09 липня 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» з 09 липня 2018 року - допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач ДАК «Хліб України» подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволення позову ОСОБА_1 відмовити.

Крім того відповідачем було подано письмове клопотання про закриття провадження у даній справі з покликанням на те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою господарського суду міста Києва від 26 листопада 2010 року порушено провадження про банкрутство відповідача ПАТ "Державна акціонерна компанія "Хліб У країни".

В задоволенні даного клопотання судом апеляційної інстанції було відмовлено.

Вирішуючи питання про визначення предметної юрисдикції справи за позовом до відповідача, щодо якого господарським судом була порушена справа про банкрутство, має застосовуватися пункт 1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року № 4212-VI з подальшими змінами.

Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення предметної юрисдикції справ про стягнення з боржника заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, і їх слід розглядати у порядку цивільного судочинства, якщо станом на 19 січня 2013 року не була ухвалена постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

До цих справ не застосовуються положення частини четвертої статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"» від 22 грудня 2011 року № 4212-УІ (який набрав чинності 19 січня 2013 року) і пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), які передбачають юрисдикцію господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішувати всі майнові спори з вимогами до боржника.

Як вбачається з ухвали Господарського суду від 25 листопада 2010 року судом було порушено провадження у справі про банкрутство ДАК "Хліб України" та зобов`язано Державного реєстратора за місцем знаходження боржника внести до єдиного державного реєстру запис про порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до єдиного державного реєстру юридичних осіб 08.12.2010 року відносно ДАК "Хліб України" порушено справу про банкрутство на підставі ухвали суду від 25.11.2010 року.

Отже, станом на 19 січня 2013 року вже була порушена справа про банкрутство та не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Відтак згідно з пунктом 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України про визнання банкрутом припис частини четвертої статті 10 цього Закону та пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача 09 липня 2018 року із займаної посади, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, оскільки трудові відносини між ними носили безстроковий характер.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються. як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін (частини 3 і 4 ст. 65 ГК України).

Пункт четвертий частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачає, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно з підпунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови.

Таким чином, обов`язок укладення контракту з керівниками державних підприємств передбачено статтею 65 ГК України, Законом України «Про управління об`єктами державної власності», Положенням про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, постановою Кабінету Міністрів України від 2 серпня 1995 року № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».

Іншої форми трудового договору, окрім контракту, з керівником підприємства, що є у державній власності, не передбачено.

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами.

Судом першої інстанції встановлено, 15 листопада 2016 року між відповідачем та позивачем був укладений трудовий контракт №04-10/26, за змістом якого, ОСОБА_1 призначений на посаду генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» (а.с.30-33).

19 квітня 2017 року наказом №32-к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» в зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2017 року позивача було поновлено на посаді ДП ДАК "Хліб" з 19 квітня 2017 року.

Вказане судове рішення було виконано відповідачем 09 липня 2018 року, коли був винесений наказ №61-к/тр, яким позивача поновлено на посаді з 19 квітня 2017 року (а.с.27).

Наказом № 62-к/тр від 09 липня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора Волинського обласного дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» 02.01.2018 року, згідно з п. 2 ст. 36, закінченням строку дії трудового договору. ( а.с. 7). Пунктом 2 даного наказу передбачено , що трудовий контракт від 15.11.2016 р. № 04-10/26 , термін дії якого закінчено 31 грудня 2017 року вважати таким, що припинено.

Пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 39-1 КЗпП України визначено, що у випадку якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Правило статті 39-1 КЗпП України стосується й строкового трудового договору, укладеного як контракт, який у разі продовження трудових відносин після закінчення дії контракту трансформується у звичайний трудовий договір, укладений на невизначений строк.

Як вбачається з пункту п. 7.3. контракту від 15.11.2016 р. № 04-10/26 даний контракт укладався з ОСОБА_1 з 15 листопада 2016 включно по 31 грудня 2016 року.( а.с. 30-33).

Судом встановлено, що після 31 грудня 2016 року по 19 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ДАК «Хліб України» трудові відносини продовжували існувати та жодна із сторін не вимагала їх припинення. Відтак в силу положень ст. 39-1 КЗпП України трудовий договір між сторонами набув статусу такого який укладений на невизначений строк.

Беручи до уваги наведене, судом першої інстанції обґрунтовано констатовано, що станом на 9 липня 2018 року у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, у зв`язку із закінченням строку дії трудового контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗПП України , оскільки трудові відносини між ними набули статусу безстрокових.

Відтак оскарження звільнення не може вважатись законним.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений між сторонами 15 листопада 2016 року трудовий контракт №04-10/26 закінчувався 31 грудня 2017 року є безпідставними, голослівними та спростовуються матеріалами цивільної справи, а саме: копією трудового контракту №01-10/26 та листом самого відповідача від 20 березня 2017 року, за змістом якого відповідач повідомив позивача, що строк дії контракту вказаний правильно, не містить помилки, та є чинним до «31 грудня 2016 року».

Судом першої інстанції надано правильну оцінку дописки позивача на тексті контракту щодо його строку та констатовано, що сторони у будь-якій законній та допустимій формі не уклали угоди про внесення змін до трудового контракту.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними позовними вимогами не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, строки звернення до суду в справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що він виконав вимоги ст.47 КЗпП України, а саме, при звільненні працівника, на підставі наказу від 09 липня 2018 року №62-к/тр, видав трудову книжку позивачу, а також надіслав спірний наказ на його адресу.

Доказів вручення будь-якого з цих документів відповідачу суду не надано, а тому позивач не пропустив встановлений у ст.233 КЗпП України місячний строк для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Хліб України» залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: