ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2209/19 Справа № 175/2597/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав батька дитини - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку в ході судового розгляду було уточнено та просила суд також стягнути аліменти на утримання малолітнього сина, мотивуючи уточнений позов тим, що відповідач ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. В період з 2008 року по листопад 2011 року позивач проживала однією сім'єю із ОСОБА_1 у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1. За час їх спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 07 грудня 2011 року, НОМЕР_3

Одразу після народження ОСОБА_3, наприкінці листопада 2011 року відповідач пішов із родини та від самого народження сина самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Так, в період з листопада 2011 року по теперішній час, позивач самостійно виховує свого сина ОСОБА_3, який весь цей час проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач ОСОБА_1 жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток сина з самого його народження, не дбає про його моральне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

При цьому відповідач з дитиною не проживав жодного дня від народження і весь цей час нехтує своїми обов'язками з виховання та утримання дитини, не приймає участі у підготовці дитини до самостійного життя, не здійснює відносно сина не те, що належного, але і будь-якого батьківського піклування, не цікавиться досягненнями хлопчика. Все вищезазначене беззаперечно свідчить, що ОСОБА_1 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

Враховуючи інтереси малолітнього, 14 грудня 2017 року на сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав», тому позивач в інтересах дитини звернулась до суду.

Зазначені обставини підтверджують злісність невиконання батьківських обов'язків відповідачем відносно сина.

Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просила задовольнити позов.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_1, батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення останнім повноліття, у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень) щомісячно.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 ІПН НОМЕР_1, на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, у період з 2008 року по листопад 2011 року позивач проживала однією сім'єю із ОСОБА_1 у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1.

За час їх спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 07 грудня 2011 року, НОМЕР_3

Одразу після народження ОСОБА_3, наприкінці листопада 2011 року відповідач пішов із родини та від самого народження сина самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Так, в період з листопада 2011 року по теперішній час, позивач самостійно виховує свого сина ОСОБА_3, який весь цей час проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні.

Відповідач ОСОБА_1 жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток сина з самого його народження, не дбає про його моральне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

При цьому відповідач з дитиною не проживав жодного дня від народження і весь цей час нехтує своїми обов'язками з виховання та утримання дитини, не приймає участі у підготовці дитини до самостійного життя, не здійснює відносно сина не те, що належного, але і будь-якого батьківського піклування, не цікавиться досягненнями хлопчика. Все вищезазначене беззаперечно свідчить, що ОСОБА_1 самоусунувся від виконання батьківських обов'язків.

Враховуючи інтереси малолітнього, 14 грудня 2017 року на сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав».

Задовольняючи позов в частині позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що факт ухилення відповідача від належного утримання та надання матеріальної допомоги позивачці на утримання сина є встановленим та документально підтвердженим.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Колегія суддів критично оцінює висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адмністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо його сина ОСОБА_3, оскільки при складанні висновку не були з'ясовані належним чином усі суттєві обставини та вказаний висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на неповнолітнього ОСОБА_3

Крім того, висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адмністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо його сина ОСОБА_3 має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Також, позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд першої інстації дійшов помилкового висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3, буде відповідати меті такого заходу як захисту інтересів дитини.

Що стосується стягнення аліментів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 СК України суд за заявою стягувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України").

У ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1 860 гривень, з 1 липня 2018 року - 1944 грн., з 1 грудня 2018 року - 2027 гривень.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів колегія суддів враховує рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст. 141 СК України. А також те, що у відповідності до вимог ст. 184 СК України розмір аліментів не може бути менше, ніж 50 відсотків від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку, про стягнення аліментів у розмірі 1000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині позбавлення батьківських прав з ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року в частині позбавлення батьківських прав - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова Судді: Т.П.Красвітна І.А. Єлізаренко