Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 308/4387/15-ц

провадження № 61-21698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року у складі судді Придачука О. А. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 07 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти в сумі 164 000 грн, що еквівалентно 20 500 доларів США, та зобов`язалася повернути їх, що підтверджується розпискою.

03 квітня 2014 року він звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення коштів, однак відповідач грошові кошти не повернула.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 291 582 грн 12 коп., яка складається із 164 000 грн - основного боргу, 75 117 грн 12 коп. - інфляційних витрат, 4 906 грн 72 коп. - 3 % річних, 47 558 грн 28 коп. - суму відсотків по обліковій ставці Національного банку України, а також витрати на правову допомогу - 3 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 291 582 грн 12 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, судом встановлено, що наданий позивачем оригінал розписки про отримання коштів є належним й допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив із того, що договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України, наявність у позивача оригіналу розписки згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем позивачу. Доказів на підтвердження безгрошовості позики відповідачем не надано.

Короткий зміст касаційної скарги та її доводи

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що наявність у позивача розписки свідчить про отримання нею коштів у борг та невиконання свого обов`язку з повернення цих коштів. Кошти за цим договором вона не отримувала, тому боргові зобов`язання між сторонами відсутні.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в яких він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 07 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 164 000 грн, що еквівалентно 20 500 доларів, на будівництво-ремонт, на закупку товару кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позивач 03 квітня 2014 року звернувся із письмовою вимогою до відповідача про повернення коштів. Ця вимога отримана чоловіком ОСОБА_4 , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 4).

Оригінал розписки від 07 серпня 2013 року досліджувався судом апеляційної інстанції у судовому засіданні та її копія надана позивачем і приєднана до матеріалів справи (а. с. 3).

Порядок укладення, оспорювання та наслідки порушення договору позики регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

При розгляді цієї справи суди попередніх інстанцій, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й свідчить про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшли обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин суди попередніх інстанцій ухвалили законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача суми боргу за договором позики.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_4 в касаційній скарзі про те, що договір позики є безгрошовим, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами у справі, зокрема, самою розпискою від 07 серпня 2013 року, в якій зазначено, що ОСОБА_4 отримала суму у розмірі 164 000 грн, що еквівалентно 20 500 доларів США.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник