ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 640/12545/17

провадження № 22-ц/818/3406/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту іпотечного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року, ухвалене суддею Губською Я.В., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту іпотечного договору.

Позов мотивований тим, що 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із розстроченням платежу. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстровано у реєстрі за №3208. Право його приватної власності на житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

16 серпня 2013 року між ним та відповідачем також було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 3211. У п.1 іпотечного договору зазначено, що ОСОБА_1 передав житловий будинок в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_2 у забезпечення виконання договору купівлі-продажу.

Зазначає, що п.8 іпотечного договору, в якому йдеться про порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на належний йому житловий будинок, не відповідає вимогам закону, оскільки у цьому пункті є посилання на статті закону, назва якого не вказана. Крім того, з положень п.8 йому не зрозуміло яка кореспонденція, у які строки і в якому порядку йому надсилається, а також не зрозуміло за яких умов (у разі якого саме порушення) іпотекодержатель може прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, йому не зрозуміло чи суперечать положення п.8 іпотечного договору положенням п.5 цього ж договору, де зазначено, що іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки при простроченні іпотекодавцем оплати повної суми боргу за Договором купівлі-продажу більш, ніж на 2 місяці. Ці всі положення пункту 8 іпотечного договору він вважає незаконними та несправедливими, оскільки ними передбачена можливість проведення іпотекодержателем подальших дій по зверненню стягнення на предмет іпотеки незалежно від того, чи отримав вимогу іпотекодавець особисто та чи відомо особисто іпотекодавцю про надходження такої вимоги від іпотекодержателя. Відсутність назви Закону у п. 8 іпотечного договору та відсутність на момент укладення договору повного розуміння ОСОБА_1 його змісту, значення, умов та правових наслідків перешкоджали його вільному волевиявленню, оскільки він не міг повністю зрозуміти, на що погоджується при підписанні договору. Зазначає, що в даному випадку належним чином нотаріусом не виконано вимоги ст.54 Закону України «Про нотаріат», де вказано, що нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, повинні перевіряти, чи відповідає зміст посвідчуваної угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Вказує, що він не має юридичної освіти, і відразу, при укладенні договорів купівлі- продажу та іпотеки 16 серпня 2013 року, не міг повністю зрозуміти, про що йдеться у цих договорах, а також зрозуміти спрямованість змісту п.8 іпотечного договору та в цілому спрямованість договорів на користь ОСОБА_2 . Про невідповідність п.8 договору іпотеки вимогам закону він зрозумів лише у 2016 році після виявлення недоліків житлового будинку, під час спроби врегулювання з ОСОБА_2 спірних питань.

В зв`язку з цим просив суд з урахуванням останніх уточнень визнати недійсним п.8 договору іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 16 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Руденко О.Є. (реєстровий № 3211), а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, що викладені у позовній заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 16.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із розстроченням платежу, посвідчений 16.08.2013 ПН ХМНО Руденко О.Є. за р.№3208, відповідно до якого позивач придбав у власність житловий будинок літ. «3-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 1498500 грн., з яких 320 000 грн. відповідач отримав від позивача, а 1174500 грн. ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити відповідачу до 31.12.2015 року рівними частинами, один раз у півріччя. Пунктом 5 вказаного договору зазначено, що продавець зобов`язується звільнити та передати покупцю вказаний будинок до 30.04.2016 року, та до моменту фактичної передачі продавець несе відповідальність за збереження його фізичного стану, обладнання та невід`ємних конструктивних елементів. 23.03.2015 року були в несені зміни до даного договору купівлі-продажу. (а.с. 27-29).

Також, 16.08.2013 року між ними було укладено іпотечний договір, посвідчений 16.08.2013 ПН ХМНО Руденко О.Є. за р.№3208, за яким у забезпечення виконання договору купівлі-продажу іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю нерухоме майно: житловий будинок літ. «3-2» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.30-31).

В пункті 8 іпотечного договору зазначено, що «у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором купівлі-продажу іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за цим договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення договору купівлі-продажу та/або умов цього іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк з дня отримання вимоги та попередження про звернення стишення на предмет іпотеки у разі невиконання цій вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодерджателя.

Сторони дійшли до згоди, що будь-яка кореспонденція на імя іпотекодавця має надсилатися на адресу, зазначену як адреса його місця проживання. Така кореспонденція, має вважатися отриманою іпотекодавцем в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи отримав іпотекодавець її особисто, та незалежно від причин неотримання особисто. Так, достатнім доказом отримання іпотекодавцем кореспонденції від іпотеко держателя та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. Нижченаведене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає у разі невиконання зобов`язань за договором купівлі-продажу: право іпотекодержателя на передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Підписанням Договору іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем в рахунок виконання договору купівлі-продажу, або на продаж предмета іпотеки від свого імені на підставі іпотечного договору без отримання для цього будь- якого окремого уповноваження іпотекодавця. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотекодержателю. Визначені Договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають укладенню окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застосування інших встановлених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки».

23.02.2015 року були внесені зміни до договору іпотеки в п.1.(а.с.14).

Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку».

Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони договору іпотеки можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки передбачене статтею 38 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що у разі, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в договорі іпотеки) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Таким чином, сторони в договорі чи у відповідному застереженні, яке міститься в договорі іпотеки, можуть передбачити надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки.

Із змісту договору іпотеки і положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю права здійснити його продаж не є виключно позасудовим способом задоволення вимог кредитора, оскільки можливість реалізації іпотечного майна на підставі судового рішення передбачена як умовами договору, так і Законом України «Про іпотеку».

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ЦК України істотними умовами договору купівлі-продажу є: предмет договору; строк договору, виконання договору, плата, та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просив про визнання недійсним п. 8 договору іпотеки від 16.08.2013 року, посилаючись на ті обставини, що цей пункт іпотечного договору йому незрозумілий, в нього не було вільного волевиявлення на підписання цього пункту, і цей пункт не відповідає вимогам Закону.

Такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України, правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, або якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2, 3 ст. 215 ЦК України).

Обов`язковою умовою правочину є досягнення сторонами згоди всіх суттєвих вимог договору і дотримання при цьому письмової форми, за умови підписання його сторонами, як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі ч.1 ст. 229 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б могли бути підставою для визнання недійсним п. 8 іпотечного договору, який був укладений між сторонами 16.08.2013 року на виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу.

При вирішенні даного питання судом враховано, що сторони уклали даний договір добровільно, він протягом тривалого часу виконувався, були внесені зміни як до договору купівлі-продажу, так і договору іпотеки, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки не настали.

Посилання позивача на ті обставини, що він не є фахівцем в галузі права та невірно зрозумів всі умови договору, а також про те, що нотаріусом йому не було роз`яснено всі умови договору та наслідки їх порушення, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки судом враховано те, що позивач є досвідченою людиною - лікарем, з вищою освітою, працює, у п.13 іпотечного договору зазначено, що при підписанні договору відсутні жодні заперечення щодо кожної з умов цього договору, що сторони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожного з них, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

В судовому засіданні також з`ясовано, що підпис в договорі іпотеки позивач не оскаржував.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів позивач не надав.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті посилання позивача на те, що в тексті договору відсутнє посилання саме на Закон України «Про іпотеку», оскільки згідно преамбули іпотечного договору від 16.08.2013 сторони, вчиняючи цей правочин діють добровільно, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з порядком задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмету іпотеки, усвідомлюючи значення своїх дій, не помиляючись щодо обставин уклали цей договір, як викладено у вступній частині цього договору.

Посилання в позові на ті обставини, що умови п.8 договору не відповідають вимогам Закону також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено отримання вимоги іпотекодавцем особисто, а сторони є вільними під час укладення договорів між собою і дана редакція п.8 не є такою, що беззастережно суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. З, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що на час розгляду справи підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки немає, оскільки договори виконуються сторонами і немає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки: немає рішення суду, вони не зверталися до нотаріуса за вчиненням виконавчого нотаріуса,та між сторонами відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Посилання позивача на відсутність волевиявлення на укладення договору іпотеки та укладення договору внаслідок помилки або обману судом першої інстанції не прийняті, оскільки є недоведеними та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються дослідженими доказами під час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання пункту договору іпотеки недійсним з підстав, заявлених в позовній заяві у суду немає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, а також враховуючи додержання судом норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, дане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 вересня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко