Постанова

Іменем України

16 травня 2019 року

м. Київ

справа № 591/5092/15-ц

провадження № 61-4639св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2016 року у складі судді Грищенко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2016 року у складі колегії суддів: Попруги С. В., Рибалки В. Г., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Первісний позов

20 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 28 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким відповідач отримала кредит в іноземній валюті в сумі 59 596,00 доларів США, строком до 27 лютого 2029 року. За умовами вказаного договору відповідач взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати кредит та відсотки за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 68 189,97 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 55 056,84 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 13 133,13 доларів США, нараховану пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 15 701,04 грн, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати відсотків - 74 884,67 грн.

Зустрічний позов

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання припиненою поруки за договором поруки від 28 лютого 2008 року № 183898.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 20 червня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» на адресу позичальника ОСОБА_1 направлено письмову вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитом, згідно з якою банк вимагав повернути заборгованість протягом 31 календарного дня від дати направлення цього повідомлення, на 32-й день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41-го календарного дня від дати відправлення повідомлення, термін повернення всієї суми кредиту та процентів буде вважатися таким, що настав, а кредитна заборгованість - обов`язковою до повернення в повному обсязі. Тобто, дата, що відповідає 41?ому дню з дня направлення вимоги, припадала на 03 серпня 2014 року.

З огляду на викладене, порука на підставі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є припиненою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2016 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 28 лютого 2008 року в сумі 68 189,97 доларів США. В іншій частині первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 28 лютого 2008 року № 183898.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у первісному позові мотивовано тим, що у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 12.1 кредитного договору використав право дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 20 червня 2014 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, проте з позовом звернувся до суду лише 26 червня 2015 року, тобто пропустивши шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Жодних доказів на спростування доводів позивача за зустрічним позовом іншою стороною надано не було. Судом першої інстанції враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-106цс14).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2016 року, апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2016 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Апеляційним судом враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені постановах від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12, від 09 вересня 2015 року у справі № 6-933цс15. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо припинення договору поруки між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 18 березня 2016 року скасувати в частині відмови у первісному позові в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 і в частині задоволення зустрічного позову, ухвалити нове рішення про відмову у зустрічному позові та задоволення первісного позову повністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

27 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій прийнято з порушенням норм процесуального права, а саме статей 27, 179, 212 ЦПК України 2004 року та неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого не застосовано норми матеріального права, а саме статті 554 ЦК України. Вважає, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їх обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Припинення поруки в частині зобов`язань суперечить як суті поруки як способу забезпечення зобов`язань, так і умовам договору поруки. Суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позовна давність повинна обчислюватися з моменту направлення досудових вимог.

Заперечень на касаційну скаргу до суду не надходило.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 лютого 2008 року між АТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір та додаткову угоду до нього, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті в сумі 59 596,00 доларів США строком до 27 лютого 2029 року. Відповідно до умов зазначеного договору погашення заборгованості за кредитом повинно здійснюватися щомісячними платежами згідно з графіком.

Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що у випадку не сплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений цим договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 цього договору.

Згідно з пунктами 12.1, 12.2 кредитного договору, відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених пунктами 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене у пункті 12.1. договору повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 13 цього договору.

Станом на 27 травня 2015 року розмір заборгованості позичальника за кредитним договором становила 68 189,97 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 55 056,84 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом 13 133,13 доларів США. Також нараховано пеню в сумі 90 585,71 грн, а саме: за несвоєчасне погашення заборгованості за кредиту 15 701,04 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості з процентів 74 884,67 грн.

28 лютого 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 183898, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання кредиту № 0 від 28 лютого 2008 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

У зв`язку із порушенням боржником ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором, 20 червня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслав позичальнику і поручителю претензії-повідомлення (вимоги) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів на загальну суму 61 648,08 доларів США, з яких: 55 056,84 доларів США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 1 366,70 доларів США; 6 627,24 доларів США прострочена заборгованість зі сплати процентів (а. с. 86, 87).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши законність оскаржуваних судових рішень в межах доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.

За змістом статей 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Встановивши, що ПАТ «УкрСиббанк» на підставі частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 12.1 кредитного договору скористалось правом дострокового повернення кредитних коштів, надіславши кожному з них 20 червня 2014 року відповідні претензії-повідомлення (вимоги), банк змінив строк виконання основного зобов`язання, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про те, що пред`явити позов до поручителя кредитору необхідно було протягом шести місяців, починаючи від цієї дати пред`явлення вимоги (день настання строку виконання основного зобов`язання). Оскільки з первісним позовом банк звернувся до суду лише 26 червня 2015 року, позов в частині стягнення кредитної заборгованості із поручителя не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском встановленого законом строку.

Доводи заявника касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано частину четверту статті 559 ЦК України, оскільки договором поруки погоджено припинення цього забезпечення після повного виконання основного зобов`язання, а також щодо неправильного визначення початку перебігу строку позовної давності Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З аналізу вказаних вище норм права Верховний Суд зауважує, що умова договору поруки (пункт 3.1) про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц (провадження № 14-304цс18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVINAND OTHERSv. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини справи, здійснювати переоцінку яких, відповідно до статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не має повноважень.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм ЦК України.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 04 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г. І. Усик