Справа № 457/984/18 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/1746/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м.Львів

Справа № 457/984/18

Провадження № 22ц/811/1746/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю прокурора Заяць І.Є.

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Трускавецької міської ради Львівської області, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області

на рішення Трускавецького міського суду Львівської області, ухвалене у м. Трускавці 14 листопада 2018 року, (суддя Марчук В.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Крокус» про визнання права власності на нежитлове приміщення за набувальною давністю,-

встановив:

7 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом. Просить визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 40,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що вона протягом 17 років користується спірним приміщенням. Таке приміщення разом із іншим суміжним було отримано нею (позивачем) для зберігання та охорони з правом тимчасового користування від ПП «Крокус», що підтверджується договором зберігання (схову) від 31 січня 2000 року. Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ) отримала на зберігання (з правом тимчасового користування в рахунок витрат, пов`язаних із виконанням такого договору) нежитлові приміщення площею 21,3 кв.м та 40,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на строк до 30 грудня 2000 року. Пунктом 4.1. договору передбачалось, що після закінчення терміну дії договору майно, яке передане на зберігання, передається власнику протягом одного дня. Стверджує, що відповідно до акту передачі майна від 30 грудня 2000 року нею (позивачем) повернуто одне приміщення площею 21,3 кв.м, інше приміщення площею 40,9 кв.м залишилося у її користуванні. Вважає, що набула право власності на вищевказане нерухоме майно. Просить позов задовольнити.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 14 листопада 2018 рокупозов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 40,9 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржує заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Трускавецької міської ради Львівської області, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не з`ясовано правовий статус спірного нежитлового приміщення, у власності кого таке перебувало та на підставі яких правовстановлюючих документів.В матеріалах справи відсутні відомості щодо власника або користувача земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна; не вирішено питання про залучення такого до розгляду справи. Стверджує, що відповідно до листа Трускавецької міської ради від 27 березня 2019 року будівля на АДРЕСА_1 розташована на землях Трускавецької АДРЕСА_2 , не наданих у власність та користування. Земельна ділянка за будівлею не сформована. Документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою, відсутні. Вказує, що відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, відомості про речові права на вказану земельну ділянку та нежитлове приміщення за вказаною адресою відсутні. Отже, земельна ділянка, на якій розміщено спірний об`єкт нерухомого майна, є комунальною власністю, проте уповноважений власником орган - Трускавецька міська рада участі у розгляді даної справи не приймала. Зазначає, що позивачу було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне майно, оскільки вона його отримала від ПП «Крокус» тільки у користування. Вказує, що внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення позивач ухилився від сплати пайового внеску у створенні і розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури.

Також стверджує про порушення інтересів Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції у Львівській області в частині належного здійснення державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням вимог законодавства України у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга відлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.

Встановлено, що ОСОБА_1 протягом багатьох років володіє та користується нежитловою будівлею (позначена на плані під літерою А-1) загальною площею 40,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Підтвердженням володіння та користуванням позивачем зазначеним приміщенням, є відповідний договір зберігання (схову), укладений між позивачем та директором ПП «Крокус» Наконечним І.В. від 31 січня 2000 року, акти передачі майна від 1 лютого 2000 року та 30 грудня 2000 року.

З договору зберігання (схову) вбачається, що позивач отримала на зберігання (з правом тимчасового користування в рахунок витрат, пов`язаних із виконанням такого договору) нежитлові приміщення площею 21,3 кв.м та 40,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на строк до 30 грудня 2000 року.

Пунктом 4.1. Договору зберігання (схову) передбачалось, що після закінчення терміну дії договору майно, яке передане на зберігання, передається власнику протягом одного дня.

З акту передачі майна від 30 грудня 2000 року вбачається, що позивачем повернуто приміщення площею 21,3 кв.м, приміщенням площею 40,9 кв.м позивач і надалі продовжувала володіти та користуватись для власних потреб.

Позивач тривалий час - на протязі більш ніж 17 років користується та володіє нежитловим приміщенням площею 40,9 кв.м.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову, оскільки позивач безперервно, відкрито і добросовісно володіє спірним нерухомим майном більше 17 років, яким вона заволодів на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно із ст. ст. 60, 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам належить право власності на землю, нерухомемайно тощо. Територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Судом першої інстанції не з`ясовано правовий статус спірного нежитлового приміщення площею 40,9 кв.м на АДРЕСА_1 , у чиїй власності таке перебувало та на підставі яких правовстановлюючих документів.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо власника або користувача земельної ділянки, на якій розташовано об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до листа Трускавецької міської ради від 27 березня 2019 року вбачається, що будівля на АДРЕСА_1 розташована на землях Трускавецької міської ради, не наданих у власність та користування. Земельна ділянка за будівлею не сформована. Документи, що посвідчують право користування/власності земельною ділянкою за будинком АДРЕСА_1 відсутні.

У відповідності до ЗК України усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, відносяться до земель комунальної власності.

Відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, відомості про речові права на вказану земельну ділянку та нежитлове приміщення за вищевказаною адресою відсутні.

Земельна ділянка, на якій розміщено спірний об`єкт нерухомого майна, є комунальною власністю.

Вказані обставини, відповідно до ст. 376 ЦК України, свідчать про самовільне будівництво нежитлового приміщення на території Трускавецької міської ради, що порушує інтереси територіальної громади м. Трускавець від імені та в інтересах якої діє вказана міська рада.

Відповідно до 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 цього Кодексу право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Є встановленим, що спірне нежитлове приміщення отримано позивачем для зберігання та охорони з правом тимчасового користування від ПП «Крокус» на підставі договору зберігання (схову) від 31 січня 2000 року. Предметом договору є спірне нежитлове приміщення площею 40,9 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке передається на безоплатне збереження.

Позивачу було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне майно, оскільки вона його отримала від ПП «Крокус» у користування.

Окрім того, Трускавецька міська рада не залучена до участі в цій справі, хоч оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову в позові.

Керуючись: ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 388-391, 141 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Трускавецької міської ради Львівської області, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 листопада 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку набувальної давності права власності на нежитлове приміщення загальною площею 40,9 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь Прокуратури Львівської області (м. Львів, пр. Шевченка, 17/19, 79005, код 02910031, Банк одержувача: Держказначейська служба України, м. Київ, Код банку 820172, рахунок № НОМЕР_2 ) 3377,88 грн. (три тисячі триста сімдесят сім грн. 88 коп.) судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 24 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді