Справа № 644/7597/18
Провадження № 2/645/499/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

секретар судових засідань Кривеженко М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Борисової І ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12.03.2013 року, реєстраційний номер № 1085, укладений між ним та ОСОБА_3 , як такий, що вчинений під впливом помилки. В обґрунтування позову посилався на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04.01.2013 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 8-13-317589-Ц2, зареєстрованого в Державному реєстрі прав 10.01.2013 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . В березні 2013 року знайома його дружини просила його про те, щоб він склав на її ім`я заповіт на належну йому квартиру. Він погодився і 12.03.2013 року в офісі у нотаріуса ОСОБА_4 , він та ОСОБА_3 підписали нотаріальний документ, як він розумів заповіт з умовою того, що ОСОБА_3 буде надавати йому матеріальну допомогу. Позивач продовжував бути зареєстрованим та мешкати в належній йому квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина. Доглядати за ним нема кому, а самому йому важко фізично вправлятися у хатніх справах, у зв`язку з чим він, влітку 2016 року, звернувся до адміністрації пансіонату для людей похилого віку в м. Харкові з метою укладання договору пожиттєвого утримання, але після перевірки певних обставин йому відповіли, що договір укласти неможливо, тому що квартира АДРЕСА_1 належить не йому, а ОСОБА_3 .. Тільки тоді він дізнався, що 12.03.2013 року він уклав договір дарування. Після цього він особисто відвідував ОСОБА_3 з проханням в будь-який спосіб повернути йому квартиру, але вона спочатку обіцяла це зробити, а потім сказала, що під залог цієї квартири вона в банку взяла кредит та повернути квартиру не може. Позивач вважав необхідним визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним, виходячи з наступного. Він вважав, що оформлює не договір дарування, а заповіт. Подарувати своє єдине житло, він не міг, оскільки у нього більше нічого цінного, ніж житло немає. Крім того, він є інвалідом 1 групи за зором і потребує постійної сторонньої допомоги. Оскільки майже незрячий, та договір дарування сам прочитати не може, та йому в голос нотаріус не зачитував, про те, що там написано, на час підписання договору йому було невідомо. Він помилявся щодо самої природи правочину. Також вважав, що ОСОБА_3 не прийняла дар, оскільки він залишився в спірній квартирі зареєстрованим та проживати. ОСОБА_3 не зареєструвалася в квартирі та не вселялася, речей її там також немає.

Також позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. В обґрунтування заяви зазначалося, що оспорюваний договір дарування було укладено 12.03.2013 року, позивач був впевнений, що ним укладено заповіт на користь ОСОБА_3 , оскільки він є інвалідом 1 групи за зором і потребує постійної сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина. Доглядати за ним нема кому, а самому йому дуже важно фізично вправлятися у хатніх справах. Літом 2016 року він звернувся до адміністрації пансіонату для людей похилого віку в м. Харкові з метою укласти з ними договір пожиттєвого утримання, але після перевірки певних обставин йому відповіли, що договір укласти неможливо, тому що квартира АДРЕСА_1 належить не йому, а ОСОБА_3 , тому що він подарував цю квартиру. Тільки тоді він дізнався, що 12.03.2013 року він уклав договір дарування. На підставі викладеного, позивач просив поновити встановлений законом для захисту своїх порушених прав, оскільки цей термін пропущений з поважної причини.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

09.10.2018 року ухвалою судді Орджонікізевського районного суду м. Харкова від 09.10.2018 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Кошель Т.В. направлена до Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями, визначеного головуючого суддю Горпинич О.В..

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 30.10.2018 року встановлено місце проживання відповідача ОСОБА_3 АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.10.2018 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні від 27.11.2018 року позивачем заявлено відвід головуючому судді Горпинич О.В..

Ухвалою суду від 27.11.2018 року провадження у цивільній справі зупинено до вирішення питання про відвід.

27.11.2018 року суддею Фрунзенського районного суду м. Харкова Шарко О.П. прийнято заяву про відвід судді Горпинич О.В.

29.11.2018 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Горпинич О.В..

30.11.2018 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова відновлено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Кошель Т.В. про визнання договору дарування квартири недійсним.

27.11.2018 року ОСОБА_3 подала відзив на позов ОСОБА_1 , в якому вказувалося, що з позовними вимогами вона не згодна, вважає що підстав для його задоволення немає. Так, 12.03.2013 року ОСОБА_1 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 . Познайомилася вона з ОСОБА_1 у 2012 році, він був цивільним чоловіком її знайомої ОСОБА_5 , яка померла у 2016 році, з якою вона була знайома з 2003 року, оскільки представляла інтереси останньої в суді. ОСОБА_5 залишилася задоволеною її роботою та іноді телефонували їй, щоб привітати зі святами.

Восени 2012 року ОСОБА_5 разом зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_1 прийшли до неї та розповіли, що у ОСОБА_6 помер син, який мешкав зі своєю дружиною ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 . Дану квартиру ОСОБА_1 отримав ще зі своєю покійною дружиною. Потім син та невістка практично виселили ОСОБА_1 з цієї квартири, яка на не була приватизована. Невістка ОСОБА_1 ОСОБА_7 звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про визнання за нею права проживання в цій квартирі. ОСОБА_1 розпочав процедуру приватизації квартири, але він зіткнувся зі складнощами, оскільки приватизація була заборонена ухвалою суду. Вона подала апеляційну скаргу та скасувала цю заборону. Наступного дня суддя знову заборонив ОСОБА_1 приватизацію квартири. Вона знову подала апеляційну скаргу та заборона була скасована. ОСОБА_1 зміг оформити своє право власності на цю квартиру. Судові тяжби ще тривали, та останній повідомляв, що може не дожити до кінця цього суду та хотів би розпорядитися своєю власністю. Вона порадила йому подарувати квартиру комусь зі своїх родичів. Але ОСОБА_1 зазначав, що у нього немає таких родичів. Позивач їй розповів, що у нього є сестра, з якою він не спілкується, яка погано поставилася до нього та до ОСОБА_8 , коли вони до неї приїздили. Ще у нього є онучка ОСОБА_9 , донька покійного сина від першого шлюбу, але вони близько 30 років не бачилися. Відповідач запропонувала подарувати квартиру ОСОБА_5 , але остання категорично відмовилася від цієї квартири, тому що вона спірна, та вона не хотіла особистих конфліктів з ОСОБА_7 , яка на цю квартиру претендувала, бажала в ній зареєструватися та прийняти участь у приватизації, та стати власницею квартири після смерті ОСОБА_1 .. Тоді ОСОБА_1 вирішив подарувати цю квартиру їй, що б у неї був стимул виселити з квартири ОСОБА_7 , а він буде користуватися цією квартирою іноді, бо там стоять його речі, а також речі покійної дружини, які йому дорогі як пам`ять. ОСОБА_1 бажав виселити з квартири ОСОБА_7 , тому що вона свого часу фактично вигнала його з власного житла. Але коли був живий його син, ОСОБА_1 погодився переїхати з цієї квартири, щоб не завадити сину з його дружиною. Після смерті сина він не хотів залишати квартиру своїй невістці, яка для нього була чужою людиною, та яка сама його вигнала з квартири. ОСОБА_1 наполягав, що б відповідач прийняла від нього в дар квартиру, оскільки у неї маленька дитина, а вони мешкають з дитиною і з чоловіком у однокімнатній квартирі. Відповідач довго відмовлялася від подарунка, але ОСОБА_1 настояв. У березні 2013 року договір дарування був оформлений у приватного нотаріуса Кошель Т.В.. ОСОБА_1 при укладанні договору дарування добре розумів що відбувається, яка угода оформлюється, нотаріус прочитала йому текст угоди вголос, запитала, чи все йому зрозуміло, він повідомив, що йому все зрозуміло. ОСОБА_1 власноруч підписав договір дарування. Позивач був задоволений, що квартира не достанеться його невістці та пропонував їй взяти ключі та переїхати в спірну квартири жити. Але вона відмовилася, бо у квартирі необхідно роботи ремонт, тоді як в квартирі знаходилися речі ОСОБА_1 та його колишньої дружини, та вона розуміла, що ОСОБА_1 буде важко щось змінювати. Відповідач зазначала, що неодноразово пропонувала ОСОБА_1 грошову допомогу, оскільки розуміла, що цей дарунок є неспівмірним з її юридичною допомогою, яку вона йому надавала. ОСОБА_1 категорично відмовлявся від грошової допомоги, приймав лише незначні дарунки. Наприкінці 2015 року ОСОБА_5 захворіла. За нею доглядала її донька. З цього часу на ОСОБА_1 почався тиск претендентів на подаровану їй квартиру. Відповідач зазначала, що за ці роки звикла вважати цю квартиру своєю власністю, вона має вже певні плани на це житло, у неї два сина, іншого житла не має. Вона не заперечує, що б у цій квартирі і далі жив та був зареєстрований ОСОБА_1 , вона згодна надавати йому допомогу, у тому числі і фінансову. Відповідачка зазначала, що витрачала багато часу на ведення справ ОСОБА_1 , витрачала свої грошові кошти на сплату судових зборів, оплатила всі платежі при оформленні договору дарування у нотаріуса у 2013 році, залишала вдома своїх новонароджений дітей, ходила у судові засідання. Не брала з ОСОБА_1 грошей за свої послуги. Відповідач зазначала, що була готова подарувати квартиру ОСОБА_1 та забути про все. Але вона має заборони відчуження через несвоєчасну подачу податкових звітів, потім якийсь кредит був несвоєчасно погашений, набігли відсотки та пені і зараз, щоб розпорядитися квартирою вона має погасити свої кредити або скасувати все це у судовому порядку. Більш того, ще до приватизації квартири ОСОБА_1 хотів зареєструвати її у своїй квартирі. Тобто його бажання, щоб квартира дісталася їй та її дітям, було ще до приватизації спірної квартири та до оформлення договору дарування. Навіть його твердження зараз, що він хотів оформити на неї спадщину, свідчить про його дійсне бажання, щоб саме вона стала власницею квартири. На момент укладання договору дарування це була його воля. І його ставлення до квартири змінилося лише після смерті його дружини. Коли його знову вигнали з квартири, в якій він з нею жив. Наприкінці 2016 року відповідачка дізналася, шо в провадженні Київського ВП ГУ НП в Харківській області знаходиться кримінальне проваджене про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. За заявою ОСОБА_1 порушена кримінальна справа, який попав через чотири роки після укладення договору дарування під вплив «нових родичів» та які піклуються про нього, сподіваючись отримати 3-кімнатну квартиру. ОСОБА_1 у позові зазначає, що про існування договору дарування дізнався у 2016 році, коли звернувся до адміністрації пансіонату для людей похилого віку для укладання договору довічного утримання. У позові ОСОБА_1 стверджує, що про існування договору дарування дізнався у 2016 році, а у 2013 році він оформив заповіт. Зазначаючи, що він оформлював на неї заповіт, позивач тільки стверджує, що він мав намір залишити свою квартири їй, та її дітям. Відповідач зазначала, що ОСОБА_1 немає іншого житла, і, враховуючи всі обставини, вона, як власник квартири, дозволяє ОСОБА_1 жити у цій квартирі, та планує переїхати у спірну квартиру після того, як ОСОБА_10 не стане. Після укладання договору дарування, пройшло вже більше 5 років. ОСОБА_1 добре знав і розумів, яку угоду він укладає. Потім у його житті змінилися обставини і відповідно його ставлення до цієї угоди, тому він зазначає, що про договір дарування він дізнався у 2016 році. Відповідно до ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність у один рік. Статті 256, 257, 261 ЦК України, встановлюються, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого порушеного права або про особу, яка його порушила.

На підставі вищевикладеного відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна направила листа, в якому зазначалося, що у березні 2013 року до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , для оформлення договору дарування квартири АДРЕСА_1 . До моменту оформлення та посвідчення договору нею були виявлені наміри відчужувача щодо оформлення договору дарування та підготовки усіх необхідних документів. У зв`язку з тим, що посвідчення договору дарування потребує іншого складу документів (ніж оформлення заповіту, як про це говорить позивач), після того, як сторонами були надані усі необхідні для посвідчення договору документи, нею було складно текст договору дарування, з яким сторони були ознайомлені ще до підписання договору дарування і тільки після цього було посвідчено вказаний договір. Так бажання подарувати не пов`язано із необхідністю проживати у відповідному майні, мати реєстрацію та інше. Те, що ОСОБА_3 до цього часу не виселила позивача та ніяким іншим чином не обмежувала його право користування вищевказаним майном, говорить про те, що вона не мала наміру якимось чином заволодіти майном позивача. Нотаріус також зазначала, що вада зору у позивача офіційно визначена з лютого 2017 року, договір було укладено у 2013 році. Таким чином, позивач мав змогу ознайомитися з текстом договору особисто, що він і зробив. Проти позову приватний нотаріус Кошель Т.В. заперечувала, вважала, що правочин було посвідчено з дотриманням законодавства. На час укладання він дійсно відповідав волі стороні. Просила розглядати справу у її відсутності, через завантаженість, при вирішенні справі покладалася на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 11.04.2019 року не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим в судовому засіданні оголошенно перерву до 16.05.2019 року та повідомлено відповідача про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про повернення виклику суду з поштовою відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання», тобто відповідач у судові засідання двічі поспіль не з`явилася, без повідомлення причин.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про завершення розгляду справи без відповідача, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Борисова І.М., яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 07.09.2017 року № 652, підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище, просивши про їх задоволення.

Вислухавши думку сторін по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані представником позивача докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно договору дарування від 12.03.2013 року ОСОБА_1 передав безплатно (подарував) квартиру АДРЕСА_1 . Відчужене майно має загальну площу 55.80 кв.м та складається з трьох кімнат житловою площею 41,40 кв.м та належить дарувальнику на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04.01.2013 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 8-13-317589-Ц2, зареєстрованого в Державному реєстрі прав 10.01.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1. Цей дар за згодою сторін оцінюється у суму 299 300 грн..

Позивач до теперішнього часу мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . В судовому засіданні від 16.05.2019 року судом оглянуті квитанції про сплату за комунальні послуги, згідно яких особовий рахунок відкритий на ОСОБА_1 та комунальні послуги за 2018 рік сплачувалися саме ОСОБА_1 ..

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

В матеріалах справи знаходиться копія ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 28.11.2016 року, згідно резолютивної частини якої ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12.10.2016 року про задоволення клопотання старшого слідчого Київського ВП ГУ НП в Харківській області про арешт майна залишено без змін. В описовій частині даної ухвали зазначалося, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 12.10.2016 року задоволено клопотання старшого слідчого Київського ВП ГУ НП в Харківській області про арешт майна. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом заборони розпорядження та відчуження.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначав, що при укладенні договору дарування ним було допущено помилку щодо справжньої природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

Необхідно наголосити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час укладання оспорюваного договору якому було 81 рік.

З 2007 року знаходиться на обліку у лікаря-окуліста, про свідчать копії довідок клінічної лікарні ім. проф. Гіршмана Л.Л..

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісії серія 10 ААВ № 632576 від 25.09.2013 року ОСОБА_1 встановлена з 03.09.2013 року 2 група інвалідності (безстроково). Причина інвалідності загальне захворювання зір.

Вже з 20.02.2017 року ОСОБА_1 встановлена 1 група інвалідності. Причина інвалідності загальне захворювання зір (довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією) серія 12 ААА № 135997.

Як зазначає позивач дана квартира є єдиним його місцем мешкання та реєстрації, вона належить йому на праві власності та іншого нерухомого майна він не має. Дані доводи не спростовані стороною відповідача.

Встановлення інвалідності ОСОБА_1 03.09.2013 року, не спростовує того факту, що останній не мав захворювання зору і на час укладення спірного договору дарування 12.03.2013 року.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Дана позиція викладена у Постанові ВСУ від 27.04.2016 року в Правовому висновку у справі № 6-372цс16, яку суд вважає за доцільним застосувати при розгляді даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування від 12.03.2013 року та передачу у власність відповідачу квартири, яка є його єдиним житлом, в якій позивач продовжує проживати й надалі, що свідчить про те, що останній не мав наміру дарувати дану квартиру, і що ОСОБА_1 , будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі заповіту, укладаючи спірний договір, помилявся щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

А тому суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за заповітом.

Крім того, сторони укладаючи договір дарування квартири 12.03.2013 року не мали на меті фактичне виконання цього договору дарування, та і надалі ОСОБА_1 користувався квартирою як своєю власною, а відповідач не приймала фактично квартиру у власність.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнала, суд приходить до висновку, спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивача було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність ОСОБА_3 .. Також, право власності позивача на спірне майно підлягає відновленню.

Враховуючи те, що визнаний недійсним правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом, а тому право власності позивача на житлове приміщення підлягає відновленню.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Позивач звернувся до суду із цим позовом у жовтні 2018 року, тоді як дізнався тільки в літку 2016 року що ним було укладено договір дарування і саме з цим пов`язує момент свого порушеного права.

У зв`язку з чим суд вважає, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому вважає можливим його поновити.

Слід звернути увагу, що предметом спору у цій справі є визнання договору недійсним, а не розірвання, тому посилання відповідача на застосування річного строку позовної давності, передбаченого ст. 728 ЦК України, є невірними.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн..

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 79, 81, 89, 90, 95, 141, 213, 258, 259, 263, 274, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, визнав причину його пропуску поважною.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною (номер у реєстрі 1085), недійсним.

Застосувати до договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною (номер у реєстрі 1085) наслідки недійсності правочину, а саме: повернути у власність попереднього власника ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 НОМЕР_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 .

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна, місцезнаходження: АДРЕСА_5 .

Повне рішення складено 23.05.2019 року.

Суддя О.В. Горпинич