ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3865/19 Справа № 176/1501/18 Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Страхова компанія Провідна про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до приватного акціонерного товариства Страхова компанія Провідна про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, а саме: 49 608,00 грн. - страхове відшкодування повязане із втратою годувальника, 16 536,00 грн. страхове відшкодування повязане з моральною шкодою, 16 536, 00 грн. страхове відшкодування повязане із витратами на поховання, спорудження надгробного памятника, 6 400,00 грн. судові витрати повязані з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Позов мотивований тим, що 23.12.2015 року на 115 км автодороги Устиніка Петрове Жовті Води в межах села Петрівське Петрівського району Кіровоградської області не доїжджаючи до перехрестя автодороги з вул. Першомайської, водій ОСОБА_3, керуючи в стані алкогольного спяніння автомобілем марки ИЖ 2126-030 д.р.н. К243РК777, не впоравшись з керуванням автомобіля, допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини з наступним наїздом на залізобетонні стовпчики, пішохода ОСОБА_4 та дерево, які знаходилися на лівому узбіччі щодо напрямку руху автомобіля. В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_4, донька позивачки ОСОБА_1 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02.06.2016 року у справі № 400/124/16-к ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На момент вчинення ДТП, транспортний засіб ИЖ 2126-030 д.р.н. К243РК777 був застрахований відповідачем відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

18.01.2018 року представник позивача ОСОБА_2 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із відповідною заявою на виплату страхового відшкодування повязану із заподіянням моральної шкоди, витрати на спорудження надгробного памятника із втратою годувальника. Однак, відповідачем прийнято рішення щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування, оскільки вироком суду встановлений факт скоєння навмисних дій спрямованих на настання страхового випадку, що відповідно до ЗУ Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.07.2004 року є підставою для відмови у виплаті страхового відщкодування. Позивач вважає, що рішення страхової компанії прийнято з порушенням чинного законодавства. Крім того позивачка посилається на те, що являється єдиною особою, якій належить до виплати страхове відшкодування повязане із моральною шкодою завданою смертю доньки, яка за життя власних дітей не мала, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди завданої позивачці з урахуванням мінімальної заробітної плати складає 16536,00 грн. Також позивачка понесла витрати повязані з похованням рідної доньки, виготовлення та встановлення надгробного памятника, які в сукупності складають 16536,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6400 грн., які остання також просить стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_1 із ПрАТ СК Провідна страхове відшкодування пов'язане з моральною шкодою у розмірі 16536,00 грн., страхове відшкодування повязане із витратами на поховання та спорудження надгробного памятника у розмірі 16536,00 грн., а також судові витрати повязані з наданням професійної правової допомоги у розмірі 6400,00 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а тому доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблою не може свідчити про перебування на його утриманні, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування повязаного із втратою годувальника в сумі 49608,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки нею не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона перебувала на утриманні померлої доньки, потребувала та отримувала від останньої матеріальну допомогу.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення відшкодування на поховання та спорудження пам'ятника, моральної шкоди та витрат, пов'язаних з наданням професійної правової допомоги, - суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення в частині відмови у стягненні страхового відшкодування, пов'язаного із втратою годувальника, просив скасувати рішення у цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення вказаних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що основним доказом наявності права позивачки на отримання відшкодування по страті годувальника є: досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних зв'язків. Надання інших доказів ні Цивільним кодексом України, ні ЗУ Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачено. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до ст. 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів. Тобто, зазначена норма права чітко розмежовує порядок відшкодування шкоди, пов'язаної із втратою годувальника від порядку призначення пенсії по втраті годувальника.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2015 року на 115 км автодороги Устиніка Петрове Жовті Води в межах села Петрівське Петрівського району Кіровоградської області не доїжджаючи до перехрестя автодороги з вул. Першомайської, водій ОСОБА_3, керуючи в стані алкогольного спяніння автомобілем марки ИЖ 2126-030 д.р.н. К243РК777, не впоравшись з керуванням автомобіля, допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини з наступним наїздом на залізобетонні стовпчики, пішохода ОСОБА_4 та дерево, які знаходилися на лівому узбіччі щодо напрямку руху автомобіля.

Вироком Петрівського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 4128 грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 50000.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.

Відповідно довідки про причину смерті №1958/448 від 25.12.2018 року комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи, причиною смерті ОСОБА_4 - травмування при зіткненні з легковим автомобілем.

Дані обставини встановлені вироком суду від 02 червня 2016 року, а тому відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «СК Провідна» згідно полісу № АЕ/5827981 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07 листопада 2015 року, за яким ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну життю та здоров'ю потерпілого становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого, за шкоду заподіяну майну - 50 000,00 грн., франшиза - 500,00 грн..

18.01.2018 року представник позивачки - ОСОБА_2 звернувся із відповідною заявою № НОМЕР_1 на виплату страхового відшкодування до ПрАТ СК Провідна.

Однак, страховою компанією було відмовлено в здійсненні відшкодування з приводу шкоди заподіяною життю та здоровю, оскільки ДТП під час керування водієм ОСОБА_3 транспортним засобом відбулося під час спроби скоєння самогубства, тобто внаслідок навмисних дій останнього з посиланням на положення ст. 37.1.1 Закону України Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно ст 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положення ст. 27 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції від 10 листопада 2015 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначає підстави відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

За змістом вказаної норми, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ст. 37 цього Закону, передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону.

Встановлено вироком Петрівського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2016 року, що ОСОБА_3 згідно його особистих пояснень при встановлених обставинах мав намір вчинити самогубство, що згідно положень ст. 37 ст. 27 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є самостійною підставою у відмові здійснення страхового відшкодування.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Сам факт проживання за однією адресою із загиблою не може свідчити про перебування на його утриманні.

Встановлено, що позивачка дійсно є матірю померлої в результаті ДТП ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_1).

Згідно заявлених позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача суму страхового відшкодування повязаного із втратою годувальника, тобто доньки у розмірі 49608,00 грн. з посиланням на те, що являється пенсіонером за віком та мала право на утримання від своєї загиблої доньки з урахуванням положень ст. 1200 ЦК України, а тому має право на страхове відшкодування в заявленому розмірі.

Годувальник - це особа, на утриманні якої перебувають непрацездатні члени сім'ї. Такими вважаються ті, хто є чи був на повному утриманні годувальника або одержують від нього допомогу, яка є для них постійним і основним джерелом існування.

До непрацездатних членів сім'ї згідно ст. 37 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» належать: - діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення повноліття, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; - батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли: чоловіки - 60 років, жінки 55; - один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, баба, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого Г., які не досягли 8 років, і не працює; - дід і баба - в разі відсутності осіб, які за законом зобов'язані їх утримувати.

Позивачкою, на підтвердження своїх вимог щодо стягнення страхового відшкодування повязаного із втратою годувальника, тобто доньки, не було надано належних та допустимих доказів того, що померла за життя мешкала з матір'ю за однією адресою, були повязані спільним побутом, мали спільне господарство. Також, позивачкою не було надано ні довідки з Пенсійного фонду про розміру її пенсії, ні довідки про доходи та не підтверджено, що в сукупності на момент смерті доньки мала дохід який є меншим прожиткового мінімуму для особи непрацездатного віку та потребувала постійної матеріальної допомоги від своєї рідної доньки, тобто була на її утриманні.

А тому, встановивши вказані обставини справи та надані позивачкою докази на підтвердження своїх позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь страхового відшкодування повязаного із втратою годувальника.

Законність рішення в частині стягнення з приватного акціонерного товариства Страхова компанія Провідна страхове відшкодування пов'язане з моральною шкодою у розмірі 16536,00 грн., страхове відшкодування повязане із витратами на поховання та спорудження надгробного памятника у розмірі 16536,00 грн., а також судові витрати повязані з наданням професійної правової допомоги у розмірі 6400,00 грн.. колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Доводи апелянта в скарзі про те, що основним доказом наявності права позивачки на отримання відшкодування по втраті годувальника є: досягнення нею пенсійного віку та наявність родинних зв'язків, оскільки надання інших доказів ні Цивільним кодексом України, ні ЗУ Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачено, - колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, так як в матеріалах справи дійсно відсутні належні та допустимі докази того, що позивачка дійсно знаходилася на повному утриманні своєї померлої доньки або одержувала від неї допомогу, яка була для позивачки постійним і основним джерелом існування.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині того, що померла донька була годувальником позивачки, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення страхового відшкодування пов'язаного із втратою годувальника.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апелянтом вказано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та обєктивно зясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення страхового відшкодування пов'язаного із втратою годувальника.

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_6