ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року

м. Харків

справа № 638/16253/16-ц

провадження № 22-ц/818/1407/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року в складі судді Семіряд І.В.,

встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у зв`язку з чим виключений з числа відповідачів), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд поновити її порушене право власності, а саме, право на користування домоволодінням по АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів знести всі новобудови, які були створені без її дозволу: двоповерхову будівлю, яка прибудована до будинку літ. «3-1», яка складається із гаража, кухні, двох житлових кімнат; повернути в первинний стан гараж, звільнити від своїх речей сарай і надати можливість користування; зобов`язати відповідачів знести забори, які встановлені на прибудинковій земельній ділянці без її згоди та перешкоджають користуванню нею; зобов`язати відповідача ОСОБА_4 припинити погрози на адресу ОСОБА_6 та припинити самовільне будівництво, засипавши всі викопані котловани.

Позов мотивовано тим, що вона є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Вказане володіння складається з двох житлових будинків літ. «Б-1» і літ. «3-1», а також надвірних будівель. Вона, її син ОСОБА_7 та його дружина мешкають у будинку літ. «Б-1», який складається з чотирьох житлових кімнат, кухні і сіней.

Другий син, ОСОБА_8 зі своєю дружиною та сином мешкають у будинку літ. «3-1». який складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати та тамбуру. Поряд з будинком літ. « З- 1» знаходяться надвірні будівлі: літня кухня (літ. «И»), сіні («літ. «И»), крильце (літ. «И-01»), туалет (літ. «Г»), потреб (літ. «Д»), гараж (літ. «Ж»), душ (літ. «К»). Про те, що син ОСОБА_9 разом з дружиною будуть проживати в зазначеній будівлі позивачка з своїм чоловіком вирішили разом ще за його життя.

До 2000 року ніяких суперечок і непорозумінь між нею та відповідачами не виникало, однак у 2000 році відповідач ОСОБА_5 , без дозволу самовільно почав перебудовувати будинок літ. «З-1». Для цього він зруйнував гараж, де знаходився її автомобіль, переобладнав літню кухню, об`єднавши її з будинком, зруйнував коридор, на першому поверсі побудував кухню і новий гараж для свого автомобілю, а її автомобіль залишився стояти на вулиці. Також відповідач побудував стіни другого поверху, де розташував дві житлові кімнати, які покрив кровлею. Позивач зазначає, що на всі ці дії будь-якої згоди вона не надавала, а тільки заперечувала проти будівництва.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач самочинно зайняв сарай, розташований на земельній ділянці, для чого виніс всі речі та будівельні матеріали, які належать їй та які зберігались в зазначеному сараї, потім обладнав двері замком, розташував у ньому свої речі, таким чином вчинивши їй перешкоду в можливості користуватися будівлею за призначенням. Почав встановлювати забори на земельній ділянці.

У зв`язку з зазначеними протиправними діями, які порушували її право власності, позивач зверталась до Дзержинського РО ХМУ УМВС України в Харківській області.

Крім цього, позивач зазначила, що наприкінці 2015 року вона вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. Для цього їй необхідно було виготовити новий технічний паспорт, з чим вона звернулась до КП «ХМБТІ», сплативши кошти за виготовлення нового паспорту, але коли для огляду домоволодіння прийшов співробітник «ХМБТІ», відповідачі не пустили його навіть у двір, чим порушили права позивачки. У зв`язку з зазначеним позивач вимушена звернутись до суду з позовом.

Позивач у судове засідання не з`явилась, уповноважила ОСОБА_10 та адвоката Ходаковського Ю.В. представляти її інтереси.

Представники позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позов з урахуванням уточнених позовних вимог підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача, вважаючи їх такими, що не ґрунтуються на законі. Вказав, що позивачем не доведено факт здійснення відповідачем самочинного будівництва у розумінні статті 391 ЦК України, а також не надано доказів порушення права власності позивача у розумінні статті 376 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2018 року задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів № 188/24 від 19.07.1988 року, яким надано дозвіл ОСОБА_5 на будівництво будинку на земельній ділянці батька, однак судом не враховано, що на той час вона не була власником спірного домоволодіння і отримала у спадщину нерухоме майно без самочинно збудованих будівель, тому вважає, що спірна будівля може вважатися самочинно побудованою.

Також судом не враховано того, що гараж під літерою «Ж», який успадковано нею як частину домоволодіння, відповідачами було без її дозволу позивачки і на його місці побудовано новий гараж, який є вбудованим на рівні першого поверху у самочинно зведений будинок відповідачами, що унеможливлює користування ним, а будинок під літерою «3-1» є перебудованим, у зв`язку із чим, вважає помилковим висновок суду про те, що позивачкою не доведено того, що спірна будівля порушує її права, як власника та чинить перешкоди у користуванні її майном.

06 травня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заперечення на апеляційну скаргу, в якому вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту порушення її прав, як власника домоволодіння по АДРЕСА_1 , не було надано доказів щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідачів у справі, не було надано доказів зобов`язання відповідачів здійснити перебудову (відповідне рішення суду), або доказів неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів від її проведення, а також враховуючи, що у розумінні ст. 376 ЦПК України даний об`єкт нерухомості не можна віднести до самочинного будівництва.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судовим розглядом встановлено, щ позивач ОСОБА_1 , є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 25.09.1996, виданого Харківською Державною нотаріальною конторою № 6, та зареєстрованого в КП «ХМБТІ» (т. 1 а.с. 6-7).

Належне домоволодіння складається з двох житлових будинків літ. «Б-1» і літ. «3-1», а також надвірних будівель. Позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_7 та його дружина мешкають в будинку літ. «Б-1», який складається з чотирьох житлових кімнат, кухні і сіней.

Відповідачі ОСОБА_3 (невістка позивачки), ОСОБА_4 (онук позивачки) мешкають в будинку літ. «3-1», який складається з двох кімнат кухні, ванної кімнати та тамбуру. Поряд з будинком літ. «3-1» знаходяться надвірні будівлі: літня кухня (літ. «И»), сіні (літ. «И»), крильце (літ. «и-01», туалет (літ. «Г»), погреб(літ. «Д»), гараж (літ. «Ж»), душ (літ. «К»).

Також в будинку літ. «3-1» проживав відповідач ОСОБА_5 (син позивачки), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 45)

Також судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідачі, мешкаючи в будинку літ. «3-1» по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачці, за власні кошти провели реконструкцію будинку, переобладнавши літню кухню об`єднавши її з будинком, зруйнувавши коридор, на 1-му поверсі побудували кухню і новий гараж, також побудували стіни другого поверху, які покрили кровлею.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова №6 від 30.03.2012) вбачається, що право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва належить органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічні положення закріплені у п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від ЗО березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» в якому зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 03.08.1982 року № 222/7 АДРЕСА_1 прийнято та введено в експлуатацію, також за вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку розміром 796 м2 (а.с. 45).

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданного начальником районного житлового експлуатаційного об`єднання Дзержинського району ,що будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належало ОСОБА_11 , (т. 2 а.с. 48)

Після його смерті, відповідно до рішення Дзержинського районного народного суду м. Харкова від 15.02.1983 право власності на вказане домоволодіння визнано за його сином ОСОБА_12 ( чоловік позивачки), який залишався єдиним власником домоволодіння до моменту смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 . (т. 2 а.с. 52).

Після його смерті, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.09.1996, яке зареєстровано у державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації власником домоволодіння є його дружина ОСОБА_1 (позивач) (т. 1 а.с. 6-7).

Таким чином вбачається, що власником домоволодіння в період до 26.02.1996 був чоловік позивачки ОСОБА_12

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про основи містобудування» передбачено, що будівництво об`єктів незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. При цьому дозвіл відповідних рад не є строковим та не обмежується ніяким терміном.

Із рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів № 188/24 від 19.07.1988 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_12 Також в рішенні зазначено, що в Виконком звернувся син власника будинку, ОСОБА_5 (помер НОМЕР_2 ) з проханням дозволити йому побудувати будинок на земельній ділянці батька на місці літньої кухні-А та сарая - В, з дозволу його батька. Вказаним рішенням йому надано дозвіл на будівництво будинку.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що твердження позивача про те, що відповідач без дозволу власника почав перебудову будинку «3-1» спростовуються вищенаведеними доказами.

Також вказаним рішення встановлено, що будівництво другого будинку замість літньої кухні - А та сараю - В за вказаною адресою не порушить санітарні та протипожежні норми.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в розумінні ст. 376 ЦК України дане будівництво не можна віднести до самочинного будівництва, через відсутність сукупності його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , в судовому засіданні пояснив, що позивач неодноразово зверталась до різних органів з письмовими заявами до різноманітних органів з приводу порушення її прав, як власника домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Так, вона зверталась до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Заступника голови адміністрації Харківської міської ради Дзержинського району по рганізаційним питанням, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Комунальне підприємвство «ХМБТІ» . (а.с. 15-24).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386. 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Для з`ясування цих фактів суд має визначити суб`єктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6-180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-137цс14.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Розглядаючи позови про знесення самочинно збудованого майна відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує такі забудова права на земельну ділянку інших осіб а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованих будівель є доведеність факту порушення прав позивача ОСОБА_1 , самочинною забудовою, однак позивачка, будучи власником земельної ділянки, не навела доказів порушення її права власності, і також доказів , що спірна будівля є самочинною та збудована з істотним порушеннях будівельних норм.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачами було порушено його права, не було доведено факту того, що будівля є самочинною та порушує її права, як власника, чинить перешкоди у користуванні нею її майном.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що перебудову будівництва було розпочато в 1988 році, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету від 19.07.1988 № 188/24 та продовжувалось до 2006, однак заперечення з боку позивача щодо зазначеної новобудови почали надходити лише в 2012 році, що дає суду підстави вважати, що весь цей час позивач була згодна на зазначені перебудови, оскільки вона мешкала на території даного домоволодіння, була обізнана про такі зміни та ніяких усних чи письмових скарг з її боку не надходило.

Обґрунтовано судом першої інстанції враховано те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» також роз`яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Питання знесення самочинного будівництва регламентовано ч. 7 ст.376 ЦК України, згідно з якою, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ППК України є обов`язковою для всіх судів України.

За весь час з початку будівництва по теперішній час відповідачу не було направлено жодного припису від компетентних органів щодо порушення порядку та умов зведення споруди на земельній ділянці, яка належить йому.

Отже, враховуючи те, що позивачем не було доведено факту порушення його прав, як власника домоволодіння по АДРЕСА_1 , не було надано доказів щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідачів у справі, не було надано доказів зобов`язання відповідачів здійснити перебудову (відповідне рішення суду), або доказів неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідачів від її проведення, а також враховуючи, що у розумінні ст. 376 ЦК України даний об`єкт нерухомості не можна віднести до самочинного будівництва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті посилання відповідача ОСОБА_5 , на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом.

Зазначаючи про пропуск позивачем встановленої статтею 257 ЦК України позовної давності, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі сплином позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що права та інтереси позивача не порушенні, то суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, питання щодо застосування строку позовної давності судом не розглядалось.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 травня 2019 року.

Головуючий- І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко