КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/2148/19

номер провадження: 22-ц/824/11791/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Крупи Володимира Миколайовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у складі судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 січня 1989 року вона заселилась на постійне проживання в квартиру АДРЕСА_1 , власником якої був ОСОБА_2 з 23 грудня 1997 року. У вказаній квартирі вона проживала разом із ОСОБА_2 однією сім`єю та вони вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Зазначала, що у спірній квартирі вона зареєстрована з 08 травня 2001 року на підставі рішення Мінського районного суду міста Києва від 16 червня 2000 року, яким визнано за нею право користування даною квартирою. Вказувала, що за вказаною адресою вона постійно, відкрито та безперервно проживає одна до цього часу, сплачує комунальні послуги та утримує квартиру. Тому вважала, що у зв`язку із добросовісним та безперервним володінням квартирою у неї виникло право власності на вказану квартиру за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

З наведених підстав, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за померлим ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким її позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги факт добросовісного, безперервного володіння спірною квартирою ОСОБА_1 протягом 30 років, а також факт безтитульного володіння цією квартирою. Вказує, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивач проживає у спірній квартирі на підставі рішення Мінського районного суду міста Києва від 16 червня 2000 року, оскільки матеріалами справи підтверджується факт володіння позивачем цією квартирою саме з 01 січня 1989 року до цього часу.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 1997 року, виданого державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району міста Києва на підставі розпорядження №1009 від 23 грудня1997 року (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Рішенням Мінського районного суду міста Києва від 16 червня 2000 року визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано Мінську районну державну адміністрацію міста Києва укласти з ОСОБА_1 договір найму вищевказаного житлового приміщення.

З 08 травня 2001 року позивач зареєстрована за даною адресою на підставі вказаного рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 володіє та користується спірною квартирою на підставі рішення Мінського районного суду міста Києва від 16 червня 2000 року, яким визнано за нею право проживання у ній. Наявність даного рішення суду свідчить про існування законних підстав для володіння цією квартирою протягом строку набувальної давності. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність сукупності умов, з якими законодавець пов`язує можливість набуття права власності за набувальною давністю. Також суд зазначив, що безперервне користування квартирою та понесення витрат на її утримання не спростовують вказаних висновків суду та не зумовлюють набуття права власності на спірну квартиру за позивачем.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Установлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР), а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлого.

Відповідно до ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 555 ЦК Української РСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому ЦК Української РСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК Української РСР.

Матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_1 була прийнята спадкоємцями ОСОБА_2 у порядку, встановленому ЦК Української РСР.

Отже, за змістом наведених вище ст.ст.524, 555 ЦК Української РСР спадкове майно померлого ОСОБА_2 у вигляді квартири АДРЕСА_1 перейшло до держави.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 524/8595/16-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до держави, то саме держава в особі її уповноважених органів має бути відповідачем у даній справі.

Натомість Київська міська рада відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не є органом державної влади, а є органом місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2019 року у справі № 201/14639/16-ц.

Однак суд першої інстанції у порушення ст.263 ЦПК України на наведене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та не встановив належності відповідача за позовом ОСОБА_1 , внаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо вирішення спору про визнання права власності за набувальною давністю.

Апеляційний суд відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства позбавлений можливості залучати належного відповідача до участі у справі, у зв`язку з чим не може усунути вказані вище порушення, допущені судом першої інстанції та правильно вирішити спір.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , зазначивши підставою для відмови в позові -пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крупи Володимира Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у постанові Київського апеляційного суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді