ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/1561/18

Номер провадження 22-ц/816/3180/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 березня 2019 року в складі судді Сидоренко А. П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 27 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 05 червня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом. Оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 18 березня 2018 року утворився борг на загальну суму 12227,04 грн, з яких: 330,95 грн - тіло кредиту; 3912,96 грн - проценти за користування кредитом, 6924,70 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 558,43 грн - штраф (процентна складова), які позивач просив стягнути з відповідача.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2019 року за клопотанням АТ КБ «ПриватБанк» до участі у справі, як співвідповідача, залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_2 не надала до суду доказів на підтвердження того, що вона не була обізнана про наявність договірних відносин між банком та ОСОБА_1 , тому вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що опікун ОСОБА_1 ОСОБА_2 дізналася про існування заборгованості по кредитному договору від 05 червня 2010 року лише після звернення банку з даним позовом. У той же час, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових. Також позивач послався на те, що неповідомлення банком опікуна про існування кредитного договору та порушення строків погашення кредиту не може бути підставою для відмови в позові.

Відповідач ОСОБА_2 , діючи в інтересах недієздатної ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, відповідач погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що з моменту визнання позичальника ОСОБА_1 недієздатною остання не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору. До того ж, ОСОБА_2 . звернула увагу на ту обставину, що на момент укладення кредитного договору від 05 червня 2010 року вона не була опікуном ОСОБА_1 , тому вона не може нести відповідальність за її дії в цей період часу.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту визнання відповідача ОСОБА_1 недієздатною, вона не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору від 05 червня 2010 року, оскільки є недієздатним суб`єктом цивільної процесуальної дієздатності, а усі правочини, що необхідно вчиняти на погашення суми кредитного зобов`язання, законом покладено на опікуна, який не є стороною кредитного договору і у такому випадку несе особисту відповідальність за завдану шкоду, якщо не доведе, що ця шкода завдана не з його вини. Разом з тим, як вказав суд, ОСОБА_1 отримала кредит, коли ОСОБА_2 ще не була її законним представником, тому вона не може відповідати за дії позичальника в цей період часу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 червня 2010 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 59).

Підписуючи анкету-заяву, відповідач погодилася з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у анкеті-заяві ОСОБА_1 засвідчила, що була ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг (виконання робіт), а також з тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 05 червня 2010 року станом на 18 березня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 12227,04 грн, з яких: 330,95 грн - тіло кредиту; 3912,96 грн - проценти за користування кредитом, 6924,70 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 558,43 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 55 - 58).

У ч. 1 ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З огляду на викладені норми закону ОСОБА_1 мала б сплатити Банку прострочену заборгованість разом із відсотками та неустойкою, що передбачені договором, з урахуванням строку позовної давності, беручи до уваги заявлене представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 103).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2015 року, по справі №591/7718/14-ц за заявою ОСОБА_2 , зацікавлена особа Відділ опіки та піклування Сумської міської ради ОСОБА_1 визнана недієздатною. Цим же рішенням ОСОБА_2 призначено опікуном над недієздатною дочкою ОСОБА_1 (а.с. 87).

Згідно зі ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

У ст. 40 ЦК України йдеться про те, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

За змістом ст. ст. 41, 60 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу). Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Як визначено у ст. 67 ЦК України, опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1184 ЦК України, шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності.

Таким чином, оскільки з прийняттям судом рішення про визнання фізичної особи недієздатною пов`язується низка важливих правових наслідків (ст. 41 ЦК України), необхідно чітко встановити момент, з якого фізична особа є недієздатною.

За загальним правилом, таким моментом є день набрання законної сили відповідним судовим рішенням, тобто день, наступний після дня закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є недієздатною з 07 лютого 2015 року, тобто дати набрання законної сили рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року по справі за №591/7718/14-ц.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з моменту визнання відповідача ОСОБА_1 недієздатною вона не несе відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору від 05 червня 2010 року, оскільки є недієздатним суб`єктом цивільної процесуальної дієздатності, а усі правочини, що необхідно вчиняти на погашення суми кредитного зобов`язання, законом покладено на опікуна, який не є стороною кредитного договору і у такому випадку має нести особисту відповідальність за завдану шкоду, якщо не доведе, що ця шкода завдана не з його вини.

Разом з тим, суд на дату, яка вже минула, тобто на 05 червня 2010 року (дата укладення кредитного договору), не може встановити опіку над особою і призначити опікуна.

Відтак, опікун за ч. 4 ст. 41 ЦК України нестиме відповідальність за протиправні діяння свого підопічного лише з моменту набуття ним повноважень, тобто з моменту вступу в законну силу рішення суду про визнання особи недієздатною, в якому міститься призначення опікуна (ч. 1 ст. 60 ЦК України).

Отже, відповідач ОСОБА_2 несе відповідальність за шкоду, яку може заподіяти ОСОБА_1 , лише з 07 лютого 2015 року, тобто з дати набрання законної сили рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2015 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується також і з висновком місцевого суду про те, що оскільки ОСОБА_1 отримала кредит ще 05 червня 2010 року, коли ОСОБА_2 ще не була її законним представником, тому ОСОБА_2 не може відповідати за дії ОСОБА_1 в цей період часу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не надала до суду доказів на підтвердження того, що вона не була обізнана про наявність договірних відносин між банком та ОСОБА_1 , а неповідомлення банком опікуна про існування кредитного договору та порушення строків погашення кредиту не є підставою для відмови в позові не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вказані обставини висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 березня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина