Справа № 143/458/18
Провадження № 22-ц/801/148/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 143/458/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року, постановлене у складі судді Марченко Л.В. о 15:49 год. в приміщенні Погребищенського районного суду Вінницької області,

встановив:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів фінансових послуг шляхом зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів та пені за несвоєчасне повернення коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він працює у ТОВ «Дарол» та отримує заробітну плату на банківські карткові рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 відкриті у АТ КБ «ПриватБанк». З січня 2017 року доступ до розпорядження власними коштами було заблоковано і у відповіді на його звернення АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що з його картками можливо здійснювались шахрайські дії, а тому вони заблоковані до завершення розслідування. З 2017 році позивач неодноразово звертався на телефонний номер служби підтримки клієнтів АТ КБ «ПриватБанк» 3700 із проханням надати йому роз'яснення щодо розблокування рахунків, однак в автоматичному режимі йому повідомлялось, що роз'яснення уже було надано. Згодом з його телефонного номеру по вказаному номеру взагалі не відбувалося з'єднання.

21 лютого 2017 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із письмовою заявою щодо пояснення причин відсутності доступу до розпорядження власними грошовими коштами, а також із скаргою від 21 лютого 2017 року до Національного Банку України. У березні 2017 року отримав відповідь № 20.1.0.0.0/7-20170227/4283 від 10 березня 2017 року у якій банк письмово зазначив, що у АТ КБ «ПриватБанк» відсутні достовірні дані щодо походження коштів позивача та просив надати документи, що підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на його рахунок за період з 01 листопада 2016 року по 26 листопада 2016 року, аналогічні роз'яснення АТ КБ «ПриватБанк» надав у листі № 20.1.0.0.0/7-20170310/1387 від 10 березня 2017 року. Листом № 57- 0007/21022 від 21 березня 2017 року Національний Банк України повідомив, що спори, які виникають між банками та їх клієнтами вирішуються у судовому порядку. Бажаючи вирішити питання він звернувся до керівництва роботодавця де отримав роздруківку руху коштів по рахунку за період з 28 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року, яку направив АТ КБ «ПриватБанк» разом із заявою від 17 травня 2017 року.

Також зазначив, що заробітну плату, нараховану в грудні 2016 року на картковий рахунок НОМЕР_1 він отримав, а кошти у сумі 3000 (три тисячі) гривень на картковому рахунку НОМЕР_2 (платіжне доручення № 3400 від 06.01.2017) заблоковані по теперішній час. Також, у серпні 2017 року роботодавець перерахував кошти на картковий рахунок НОМЕР_1 в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень (платіжне доручення 4593 від 10.08.2017), які він отримати не має змоги, а усі звернення залишаються без реагування.

На підставі вищевикладеного, позивач просив стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в розмірі 123997 грн. із них; 2997 гривень - розміщених на картковому рахунку НОМЕР_2; 110 гривень - 3% річних; 491 гривня 87 копійок - інфляційних втрат; 40 189 гривень 77 копійок - пені; 9994 гривні 83 копійки - розміщених на картковому рахунку НОМЕР_1; 189 гривень 76 копійок - 3% річних; 759 гривень 60 копійок - інфляційних втрат; 69 264 гривні 17 копійок - пені. Зобов'язати акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 грошовими коштами, що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 (картка Універсальна) та № НОМЕР_2 шляхом розблокування зазначених рахунків та карт в межах фактичного залишку коштів.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_3 про відмову від частини позовних вимог задоволено. Провадження в частині стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів розміщених на картковому рахунку НОМЕР_1 в сумі 9994 (дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири) гривні 83 копійки - закрито.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк на користь ОСОБА_3 - 114 002 (сто чотирнадцять тисяч) грн 02 к. - із них:

-2997 (дві тисячі дев'ятсот дев'яносто сім) гривень - розміщених на картковому рахунку НОМЕР_2;

-110 (сто десять) гривень - 3% річних;

-491 (чотириста дев'яносто одна) гривня 87 (вісімдесят сім) копійок - інфляційних втрат;

-40 189 (сорок тисяч сто вісімдесят дев'ять) гривень 77 (сімдесят сім копійок) - пені;

-Із коштів, розміщених на картковому рахунку НОМЕР_1:

-189 (сто вісімдесят дев'ять) гривень 76 (сімдесят шість) копійок - 3% річних;

-759 (сімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 60 (шістдесят) копійок - інфляційних втрат;

-69 264 (шістдесят дев'ять тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 17 (сімнадцять) копійок - пені.

Зобов'язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_3 грошовими коштами, що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 (картка Універсальна) та № НОМЕР_2 шляхом розблокування зазначених рахунків та карт в межах фактичного залишку коштів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів порушення позивачем умов договору, які б слугували підставами для блокування картки ОСОБА_3 відповідачем не надано, а доказів здійснення позивачем шахрайських дій не виявлено. Оскільки загальний строк зупинення проведення фінансової операції у випадках, передбачених статтею 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», не може перевищувати 30 робочих днів (пункт 115 Положення), тому вказані дії банку порушують право позивача - ОСОБА_3 вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому просив рішення Погребищенського районного Вінницької області від 09 жовтня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції помилково вважав, що у нього були підстави для стягнення інфляційних витрат та 3% річних, оскільки між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк» не було укладено договір щодо користування коштами позивача, банк їх не використовував, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню.

10 січня 2019 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що наведені в апеляційній скарзі аргументи є безпідставними, оскільки ґрунтуються на припущеннях відповідача та не підтверджені належними доказами.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки виданої керівництвом ТОВ «Дарол» від 18 грудня 2017 року, ОСОБА_3, працює в ТОВ «Дарол» на посаді водія автотранспортних засобів. (а.с. 22).

В січні 2017 року АТ КБ "ПриватБанк" було заблоковано всі операції з карток, які перебували в користуванні позивача ОСОБА_3

21 лютого 2017 року ОСОБА_3, звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою з проханням надати пояснення з причини відсутності доступу до розпорядження власними коштами (а.с.5).

У відповіді № 20.1.0.0.0/7-20170227/4283 від 10 березня 2017 року, банк зазначив, що у АТ КБ «ПриватБанк» відсутні достовірні дані щодо походження коштів позивача та просив надати документи, що підтверджують походження грошових коштів які надійшли на його рахунок № НОМЕР_3 за період з 01.11.2016 по 26.11.2016, аналогічні роз'яснення ПАТ КБ «ПриватБанк» надав у листі № 20.1.0.0.0/7-20170310/1387 від 10 березня 2017 року (а.с. 7, 11).

21 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся з скаргою до Національного Банку України у зв'язку з обмеженням користування коштами, що розміщені на банківському рахунку (а.с. 8).

Відповідно до листа № 57- 0007/21022 від 21.03.2017 Національний Банк України повідомив, що спори, які виникають між банками та їх клієнтами вирішуються у судовому порядку (а.с. 10).

17 травня 2017 року ОСОБА_3, звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою на лист відповідь № 20.1.0.0.0/7-20170227/4283 від 10 березня 2017 року, долучивши роздруківку руху коштів по рахунку за період з 28.10.2016 по 31.12.2016 (а.с. 12-18).

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах, зокрема, суб'єктам господарювання, фізичним особам, регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція), відповідно до абзацу першого пункту 1.4 якої порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією.

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

За змістом пункту 1.8 Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки, за договором рахунку умовного зберігання (ескроу) - рахунки умовного зберігання (ескроу), де вкладним (депозитним) рахунком є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, договір карткового рахунку з використанням картки № НОМЕР_2 укладений між ТОВ «ДАТОЛ» та АТ КБ «Приватбанк», тобто вказана картка є корпоративною, і позивач не є стороною договору банківського рахунку.

Доказів укладення між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк» карткового рахунку з використанням картки № НОМЕР_2 позивач не надав.

Крім того, зі змісту платіжного доручення №3400 від 06.01.2017 року на суму 3000 грн., на яке посилається позивач, вбачається, що ТОВ «Дарол» перерахувало кошти ТОВ «Дарол», тобто даний платіжний документ вказує на перерахування коштів з одного рахунку на інший ТОВ «Дарол», та не свідчить про призначення чи переказ цих коштів позивачу.

Банківська карта НОМЕР_1 є кредитною карткою, зняття та поповнення цієї карти врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які складають між позивачем та банком договір використання кредитної картки.

З матеріалів справи слідує, що банківську картку позивача № НОМЕР_1 розблоковано, він отримав кошти в розмірі 9994,83 грн. та відмовився від позовних вимог у цій частині.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за період блокування карткового рахунку № НОМЕР_1 з 10 серпня 2017 року по 28 березня 2018 року колегія суддів виходить з наступного.

Так, у справі встановлено, що дійсно з 10 серпня 2017 року була заблокована кредитна картка позивача.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже позивач має право вимагати стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % процентів річних від простроченої суми грошового зобов'язання, що за його розрахунками складає 759,60 грн. та 189.76 грн. відповідно.

Вищевказана сума інфляційних втрат була перерахована судом апеляційної інстанції за період заблокування, а саме з 10 серпня 2017 року по 28 березня 2018 року і становить 759,60 грн. (9994,83*1,076 - 9994,83) (де 9994,83 сума боргу; 1,076 - індекс інфляції), а 3 % річних за цей же період становлять 189,76 грн. (3%*9994,83*231)/365 (де 9994,83 сума боргу, 231 - кількість днів у періоді, 356 - кількість днів у році).

В цій частині позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 69264,17 грн. колегія суддів виходить з наступного.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення пені в розмірі 3% від суми позивач посилається на ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 липня 2018 року по справі №470/439/17, у якому зазначено, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку. Застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку.

За таких обставин, доводи позивача про обрахування пені виходячи з положень ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

В даному випадку слід врахувати, що ОСОБА_3 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 76). Вказаний факт сторонами не заперечується.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Особливістю договору приєднання є те, що споживач банківських послуг приймає й погоджується із запропонованими банком умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами.

Положеннями статті 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_3 не заявляв.

Згідно із п. 1.1.5.22 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у разі порушення Банком встановлених термінів виконання доручення Клієнта на перерахування або у разі порушення термінів звершення перерахування банк платить клієнту пеню у розмірі 0,01 відсотка від суми прострочення платежу за кожний день прострочення але не більше 0,1 відсотка від суми перерахування.

Отже, з відповідача на користь ОСОБА_5 слід стягнути пеню в розмірі 230,88 грн. виходячи з розрахунку 0,01% від 9994,83 * 231 (де 9994,83 сума боргу, 231 - кількість днів у періоді).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 слід задовольнити в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» 759,60 грн. - інфляційних втрат, 189,76 грн. - 3% річних, 230,88 грн. - пені, а всього 1180,24 грн., за обмеження доступу позивача до банківського рахунку з карткою № НОМЕР_1 за період з 10 серпня 2017 року по 28 березня 2018 року.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору. Висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок блокування банком корпоративної карти юридичної особи № НОМЕР_2 порушено права ОСОБА_5 та застосування до спірних правовідносин положень ЗУ «Про захист прав споживачів» є помилковим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, заявив вимоги про стягнення 123997 грн., котрі мали б бути оплачені судовим збором в розмірі 1239,97 грн. однак судом ухвалено рішення про часткове задоволення на суму 1180,24 грн., тому з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на користь держави 11,80 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками апеляційного розгляду, пропорційно до задоволених вимог, судові витрати оплачені АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 1693,64 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 1180,24 грн. з яких: 759,60 грн. - інфляційні втрати, 189,76 грн. - 3% річних, 230,88 грн. - пеня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави 11,80 грн. судового збору, що підлягав до сплати за подання позовної зави, пропорційно до розміру заявлених позовних вимог.

Судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги компенсувати АТ КБ «Приватбанк» за рахунок держави в розмірі 1693,64 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук