Справа № 758/9478/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Горбані О.В., Артюшенко К.С.,

Мариненко Я.С.,

за участю: представника позивачів адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Подільського районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про визнання фіктивними угод та застосування наслідків недійсності правочинів, -

в с т а н о в и в :

Позивачі у липні 2017 року звернулись до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просили визнати недійсним (фіктивними) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що у Подільському районі м.Києва, від 4 грудня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. та зареєстрована в реєстрі за №7966 та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е. та зареєстрована в реєстрі за № 7966, що зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 25 січня 2006 року за номером 4334, застосувати наслідки недійсності фіктивного правочину - скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 37490991 житловою пощею 41,30 кв.м, номер запису 4334 в книзі д.461-107, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 29.08.2012; визнати недійсним (фіктивним) договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30 січня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 149 та угоду від 6 серпня 2012 року про розірвання цього договору дарування, визнати право на реєстрацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1999 року, що видане відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням від 27 грудня 1999 року № 1913.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилаються на те, що вони з 1990 року постійно проживаю та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 27 грудня 1999 року ця квартира була приватизована позивачем 1 ОСОБА_3 та його сином позивачем 2 ОСОБА_4 в рівних долях. У грудні 2003-го року позивач 1 зайнявся бізнесом, який був досить ризиковим, і на його майно могло бути накладено стягнення. Тому він запропонував своїй бувшій дружині ОСОБА_9, вона ж мати позивача 2, оформити квартиру на ім»я її матері (бабусі позивача 2) ОСОБА_10. Остання, порадившись зі своєю дочкою відповідачем ОСОБА_5, погодилась, після чого був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири від 4 грудня 2003-го року. У якості продавця за цим договором виступав особисто позивач 1 та позивач 1 від імені свого сина позивача 2 за довіреністю, у якості покупця - ОСОБА_10 У грудні 2005-го року ОСОБА_10 захворіла і, боячись, що скоро може померти, за спільною згодою усіх членів сім»ї переоформила спірну квартиру за договором купівлі-продажу на відповідача ОСОБА_5 При цьому кошти при укладенні вказаних договорів не передавались. Позивач 1 зазначає, що і відповідачу, і її матері ОСОБА_10 він повністю довіряв і довіряє. Не зважаючи на те, що шлюб між ним та ОСОБА_9 (яка є рідною сестрою відповідача та дочкою ОСОБА_10) на час спірних правовідносин був розірваний, позивачі ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 тісно спілкувались та допомагали один одному. У спірній квартирі з 1990 року зареєстровані і увесь час проживають обидва позивачі. Відповідач погодилась номінально прийняти на своє ім»я спірну квартиру та підписалась у договорі купівлі-продажу. А у 2007 році, так само на виконання сімейних домовленостей, вона подарувала спірну квартиру назад позивачу 1. Таким чином спірна квартира юридично повернулась у власність позивача 1, хоч фактично ніколи з власності позивачів не вибувала, у ній завжди мешкав і мешкає позивач 1 зі своєю сім»єю, лише він сплачує за утримання квартири, за її ремонт, приймає в ній гостей та здійснює всі інші дії, які може здійснювати власник майна. У 2012-му році у позивача стались фінансові проблеми з бізнесом, і він з відповідачем домовились укласти фіктивну угоду про розірвання договору дарування квартири, і 6 серпня 2012 року угода про розірвання останнього договору дарування квартири була підписана. Після підписання цієї угоди відповідач права фактичних власників квартири не порушувала. Позивачі зазначають, що нещодавно сім»я відповідача розпалась - шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_6 було розірвано і ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя, у якій просить розділити нажите спільно з ОСОБА_6 майно. Дізнавшись про такий позов, третя особа ОСОБА_6 став збирати інформацію і з реєстру прав на нерухоме майно дізнався про наявність у відповідача квартири і подав зустрічний позов, у якому просить поділити також і спірну квартиру, яка фактично позивачами не продавалась і увесь час належала та на даний час належить позивачам. З огляду на викладені вище обставини та з посиланням на статті 203, 215, 234 ЦК України позивачі просять позов задовольнить.

На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 05.10.2017 рок матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2017 було відкрито провадження по даній цивільній справі.

05.12.2017 р., до початку розгляду справи, через канцелярію суду надійшла нотаріально посвідчена заява відповідача про визнання позову та розгляд справи за його відсутності.

20.03.2018 надійшло клопотання представника третьої особи ОСОБА_6 - адвоката Іванової Т.В. про застосування строків позовної давності.

20.08.2018 р. представником третьої особи подані письмові пояснення, в яких третя особа у справі просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю відповідача та третьої особи, а також просили суд застосувати строк позовної давності.

06.11.2018 р. від представника позивачів надійшла відповідь на пояснення третьої особи, в яких сторона позивача зазначала про те, що вимоги позивачів засновані на законі та підтверджуються зібраними доказами.

Ухвалами суду від 14.11.2018 р. та 15.02.2019 р. за клопотанням представника третьої особи - адвоката Іванової Т.В. призначались судові засідання в режимі відеоконференції, проведення якої доручалось Корабельному районному суду м.Миколаєва, до яких не прибували ні третя особа у справі, ні її представник.

Відповідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв'язку з чим справа розглянута в порядку загального позовного провадження.

Представник позивачів в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явивлась, про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону. Заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що через канцелярію суду подала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову.

Третя особа ОСОБА_6 та його представник адвокат Іванова Т.В. в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду повідомлені відповідно до вимог закону. Крім того, представник третьої особи, достеменно знаючи про час та місце розгляду справи, перебуваючи з 27.08.2018 р. по 24.05.2019 р. на навчанні в м.Києві, жодного разу в судові засідання не з'явилась, продаючи при цьому клопотання про участь в режимі відеоконференції в м.Миколаєві, до Корабельного районного суду якого не з'являлась.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

З довідки за формою № 16 судом встановлено, що позивачі зареєстровані та постійно проживаю у квартирі АДРЕСА_1 (надалі - «спірна квартира»), у тому числі позивач ОСОБА_3 з 20 березня 1990 року.

Із свідоцтва про право власності на житло встановлено, що 27 грудня 1999 року спірна квартира була приватизована позивачем 1 та його сином - позивачем 2 ОСОБА_4, в рівних долях.

З пояснень позивача, підтверджених показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12, вбачається, що у грудні 2003-го року позивач 1 зайнявся бізнесом і, з метою запобігання наслідків збитковості, запропонував своїй колишній дружині - ОСОБА_9, що є матір'ю відповідача 2, оформити квартиру на ім»я її матері (бабусі відповідача 2) ОСОБА_10.

Судом встановлено, що 04 грудня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири - квартир АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гнідюком О.Б. за реєстром № 7966, згідно якого ОСОБА_3, діючи від свого імені та імені ОСОБА_4 на підставі доручення, продав, а ОСОБА_10 придбала вказану квартиру.

Згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Орловською О.Е. за реєстром № 6333, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_5 купила вищевказану спірну квартиру.

Відбулось це за згодою сторін, при цьому, як встановлено з пояснень представника позивачів та заяви про визнання позову відповідачем, кошти при укладенні вказаних договорів не передавались, квартира не передавалась теж.

Як встановлено з матеріалів справи, сторони усіх правочинів, які є предметом позову, є родичами.

Як встановлено з витягу з Державного реєстру правочинів, 30.01.2007 відповідач подарувала квартиру позивачу 1.

Таким чином, номінально, за документами, 30 січня 2007 спірна квартира повернулась у власність позивачів, хоч фактично, за твердженням сторін та показань свідків, ніколи з їх власності не вибувала, у ній завжди мешкав і мешкає позивач 1 із своєю сім»єю, який сплачує за утримання спірної квартири, ремонтує її, здійснює інші дії, які належить власнику майна, а також мешкає позивач 2.

Сторона позивача зазначає, що аналогічні підстави (проблеми з бізнесом) стали мотивом для позивача 1 для укладення у 2012 році угоди про розірвання договору дарування спірної квартири, яка була укладена, як встановлено з угоди про розірвання договору дарування спірної квартири та копії витягу з Державного реєстру правочинів, 6 серпня 2012 року.

Сторони стверджують, що після підписання зазначених вище угод відповідач права фактичних власників спірної квартири не порушувала, проте, нещодавно її сім»я розпалась, ОСОБА_5 подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя, у якій просить розділити нажите спільно з третьою особою ОСОБА_6 майно. ОСОБА_6 подав зустрічний позов, у якому просить поділити також і спірну квартиру, тобто, він претендує на половину квартири позивачів, яку він не купував, участі у придбанні якої не приймав, кошти за яку не передавав.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1). 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ( ч.3).

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Усі перелічені вище угоди відносно спірної квартири вчинені між позивачами та відповідачем без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Це було підтверджено показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12.

Як встановлено судом зі свідоцтва про смерть, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Як встановлено з копій свідоцтва про народження та про укладення шлюбу ОСОБА_5 та копій свідоцтв про право на спадщину за законом, які є в матеріалах справи, відповідач ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_10 і єдиним її спадкоємцем, так як друга її дочка ОСОБА_9 відмовилася від своєї частки у спадщині. Таким чином, правонаступником ОСОБА_10, у тому числі зі спірних питань, є відповідач ОСОБА_5, яка позов визнає повністю.

Третя особа ОСОБА_6 заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира є спільним сумісним майном його разом з відповідачем, проте, жодних доказів своєї участі у придбанні майна, передачі коштів, прийнятті квартири у свою власність, її утриманні, користуванні спірної квартирою, її ремонті тощо, факту проживання в ній суду не надав.

Свідки підтвердили той факт, що квартира фактично ніколи відповідачу чи третій особі не передавалась, гроші за неї при укладенні договору купівлі-продажу не платились, а також те, що третя особа ОСОБА_6 ніколи у спірній квартирі не був і про її існування як номінальної власності відповідача навіть не знав. При цьому свідок ОСОБА_12 є дочкою не лише відповідача, але і третьої особи. Показання свідків по даній справі є належними та допустимими доказами.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повідомили суду про обставини, які їм безпосередньо відомі, джерело їхньої обізнаності - це факт проживання в одній сім»ї, безпосередня участь в обговоренні питань, що стосуються предмету спору - укладення спірних правочинів (ОСОБА_9) та безпосереднє тісне щоденне спілкування ОСОБА_15 з відповідачем (матір»ю) та третьою особою (батьком), що дає підстави їй стверджувати з першоджерела, що спірну квартиру її батьки ніколи не приймали у своє володіння чи розпорядження та що її батько про оформлення квартири у місті Києві на відповідачку за час перебування у шлюбі навіть не знав.

Показання допитаних у суді свідків є допустимими, належними та достовірними доказами.

Таким чином сторона позивачів довела, що майно від позивачів до відповідача фактично не передавалось, залишалось та залишається у володінні та користуванні позивачів, ключі від квартири, самі приміщення ніколи не передавалось ні відповідачу, ні третій особі.

Обставинами справи підтверджується твердження позивачів про те, що третя особа ОСОБА_6 жодного відношення до спірної квартири не має і ніколи не мав, дізнався про номінальне володіння правом власності на спірну квартиру своєї колишньої дружини ОСОБА_16 із реєстру права власності на нерухоме майно під час підготовки до розгляду справи за позовом ОСОБА_5 про поділ майна. Він у спірній квартирі ніколи не був, не розпоряджався, не користувався і не володів. Усі правочини щодо цієї квартири були вчинені без його участі.

Щодо застосування позовної давності за заявою представника третьої особи суд зазначає про таке.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, позовна давність не може бути застосована судом за заявою третьої особи.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до правого висновку від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Така ж позиція відображена у ряді інших постанов Верховного Суду, - по справам, при перегляді яких Верховний Суд керувався зазначеною вище правовою позицією. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 362/388/15-ц, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року по справі № 761/8367/17-ц, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 по справі № 916/371/18, постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року.

Таким чином, суд при розгляді справи встановив наступні факти: - що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 4 грудня 2003 року, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 грудня 2005 року, договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30 січня 2007 року та Угода від 6 серпня 2012 року про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 30 січня 2007 року є фіктивними правочинами, оскільки суд встановив наявність умислу усіх сторін правочину, сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання цих правочинів, крім державної реєстрації, такі правочини вчинялись умисно; - що при укладені усіх зазначених вище правочинів спірна квартира фактично нікому не передавалась, - при укладенні зазначених вище правочинів був умисел на укладення саме фіктивного правочину усіх його сторін.

Проте, враховуючи позицію Верховного суду, викладену у постанові від 07 грудня 2018 року по справі № 910/7547/17, позивачам слід у задоволенні позову відмовити, щоб не допустити захисту права, яким особа при укладенні правочину зловживала.

Зокрема даною постановою визначено, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. Звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору, Позивач переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на Майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином. Частина перша статі 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим відповідно до частини третьої статі 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловжила. Враховуючи викладене вище, Суд вважає, що позов про визнання недійсним Договору, поданий Позивачем, який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на Майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.

Таким чином, з метою недопущення судового захисту права власності позивачів на квартиру, якими вони зловжили, укладаючи фіктивні угоди щодо своєї квартири з метою уникнути стягнення на неї, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦК України не підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 6, 16, 203, 215, 234 ЦК України, керуючись п. 9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89-90, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2; РНОКПП НОМЕР_3), третя особа: ОСОБА_6 про визнання фіктивними угод та застосування наслідків недійсності правочинів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова