22-ц/804/1486/19
265/5751/18

Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Баркова В.М., Мироненко І.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2019 року, ухваленого в складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складено 26 березня 2019 року, по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом до ПАТ «Українська залізниця», з яким вона перебувала у трудових відносинах з 01.08.2007р., працюючи на посаді інженера 2 категорії в групу ПОНАБ, пожежної та пасажирської автоматики Дорожньої лабораторії автоматики, телемеханіки та зв`язку виробничого підрозділу «Донецька дистанція зв`язку» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональнї філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». При звільненні 17.07.2017 року за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 36 п. 1 КЗпП України роботодавець з нею не розрахувався. Заборгованість по заробітній платі за липень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку , оплату простоїв, матеріальна і вихідна допомога загалом становить згідно розрахункового листа 7992,44грн., яку разом із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2017р. по 24.01.2019р. в кінцевій редакції позову (а.с. 128) в розмірі 117110,96грн., позивач просила стягнути з відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі 6433,92грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», що є правонаступником ПАТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у розмірі 6433,92грн. скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у місті Донецьк, у відповідача відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку, що унеможливило розрахунок із звільнюваними працівниками, в тому числі, позивачем; засвідчено перебування майна та документації ПАТ «Українська залізниця» у м. Донецьку (в тому числі, оригінали наказів, штатний розпис, особові справи працівників, табелі обліку робочого часу тощо). Відсутність первинної документації не надає змоги перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків і нарахувати заробітну плату за виконану роботу з її подальшою виплатою. А суд всупереч вимогам про доказування ухвалив рішення на підставі неналежних доказів позивача, виготовлених на непідконтрольній території. , коли адміністративна будівля була захоплена невідомими особами.

Рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не оскаржується.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що виникає з трудових відносин, в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01.08.2007р. перебувла у трудових відносинах із відповідачем, працюючи в-останнє з квітня 2010 року на посаді інженера другої категорії групи технічної документації Дорожньої лабораторії автоматики, телемеханіки та зв`язку Донецької дистанції зв`язку ДП «Донецька залізниця», реорганізованого 08.07.2016р. шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17.07.2017р. звільнена у зв`язку з скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7-9, 77).

Згідно наданих позивачем розрахункового листа із заробітної плати за липень 2017 року, що взято за основу судом першої інстанції, заборгованість підприємства по заробітній платі за липень 2017 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку перед ОСОБА_1 з урахуванням податків та обов`язкових платежів становить 6433,92грн. (а.с. 10).

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 засвідчено унеможливлення виконання роботодавцем обов`язків щодо здійснення із звільнюваними працівниками розрахунку через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме захоплення озброєнними формуваннями підприємства, що розташоване у м. Донецьку, по вул. Артема, 68, через що роботодавцем втрачено контроль і доступ до виробничих потужностей та іншого майна, документації підприємства (а.с. 32-48).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, посилання роботодавця на відсутність первинної докуменації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплати заробітної плати, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. Суд вважав що позивачеві належало до виплати при звільненні у липні 2017 року 6433,92грн., що втілено у розрахунковому литі, а відповідач не спростував цю заборгованість. Разом з тим, суд першої інстанції, розв`язучи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку, врахував висновок Торгово-промислової палати і констатував відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» у невиконанні своєчасно своїх обов`язків з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві, що є підставою для звільнення від відповідальності роботодавця, унормованої ст. 117 КЗпП України.

З такими висновками суду в оскаржувані частині не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись, ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, а також в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 оку у справі № 408/5985/17-ц, від 16.01.2019р. у справі № 335/9304/-17, від 11.10.2018р. у справі № 408/2391/17-ц, від 03.10.2018р. у справі № 408/2305/17-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 16 березня 2017 року (дати введення в дію вищневказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

Як вбачається з пояснень і відзиву відповідача, «Донецька дирекція залізничних перевезень» за дорученням ПАТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця, тому кадрові накази, особисті справи, трудові книжки, тебеля обліку робочого часу, графіки роботи тощо знаходились у будівлях в м. Донецьку.

У зв`язку із захопленням 17 березня 2017 року озброєнними невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих у м. Донецьку у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архивної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

З 16.03.2017р. у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нарахування заробітної плати працівникам було припинено.

Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної біудівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідачем втрачено контроль і доступ до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленими програмами забезпечення трудових відносин з працівниками, зокрема з приводу здійснення поточних виплат заробітної плати працівникам, так і виплат у день їх звільнення.

Цим висновком підтверджено настання обставин (а саме, непередбачуваної події захоплення), які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що унеможливили здійснення згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України повного розрахунку із звільнюваним позивачем в день його звільнення і згодом. Відтак, твердження суду про те, що роботодавець міг передбачити настання негативних наслідків у виді можливого неотримання відповідних документів суперечить змісту поняття «форс-мажору», унормованого ст. 263 ЦК України. Сам по собі факт тривання озброєнного конфлікту на Донбасі з 2014 року не міг безумовно означати захоплення адміністративної будівлі роботодавця у м. Донецьку у березні 2017 року, що відповідач міг передбачити.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька і перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з-під контролю управління вищезначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість роботодавця виконати зобов`язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

З однієї сторони, ухвалюючи рішення про стягнення заборгованої заробітної плати, суд першої інстанції відхилив, як необгрунтовані доводи відповідача щодо настання для роботодавця обставин непереборної сили, які унеможливили виконання обов`язку з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві.

З іншої сторони, суд врахував акт Торгово-промислової палати і дійшов протилежного висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» у невиконанні своєчасно своїх обов`язків з виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві у спірний період, звільнивши роботодавця від відповідальності за ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач вказує на неможливість здобуття документів про заборгованість і її виплату працівникам через захоплення підприємства, де акумульована вся документація щодо роботи позивача, як то підтверджено і Науково-консультативним висновком Торгово-промислової палати.

Внаслідок захоплення виробничих потужностей підприємства озброєнними формуваннями, що роботодавець не міг передбачити чи відвернути, через що господарська діяльність підприємства на території м. Донецька не відбувалась, відсутності первісної документації щодо фактичної роботи позивача на підприємстві після 16.03.2017р., результатів виконання позивачем своїх професійних обовязків, підприємством не нараховувалась і не була виплачена заробітна плата за спірний період часу.

У змісті своїх заперечень і апеляційній скарзі відповідач вказує, що у зв`язку із втратою зв`язку із структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця АТ «Українська залізниця», відсутністю первинних документів щодо роботи позивача у спірний період часу, нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за липень 2017 року на даний час немає підстав. До теперішнього часу первинна документація щодо трудових відносин із позивачем не надходила. Достовірність поданих позивачем документів не підтверджена.

В обгрнутування позовних вимог позивачем долучено копію трудової книжки з відомостями про її звільнення 17.07.2017р., а також розрахунковий лист за липень 2017 року.

Однак, представлений позивачем розрахунковий лист за липень 2017 року, який як належний доказ був покладений в основу судового рішення і на основі якого суд дійшов висновку, що витребувані позивачем суми заборгованості були фактично нараховані, з чим колегія суддів погодитись не може, оскільки представлений доказ не відповідає вимогам ст. 95 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Втім, поданий позивачем документ на підтвердження своїх вимог не завірений належним чином повноважною особою, походження цього документу невідомо, тож він не може бути визнаний належним, допустим та достовірним доказом.

У відповіді на відзив (а.с. 53) позивач вказує на спрямування нею необхідної документації до Дирекції підприємства в м. Лиман, що були підготовлені і видані їй за місцем її роботи в конторі в місті Донецьку 16.07.2017р.

Дані обставини заперечується відповідачем.

З матеріалів справи, письмових поясень і пояснень в судовому засіданні позивача і її представника вбачається, що на момент звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною з 2012 року по жовтень 2018р. ОСОБА_1 зазначає, що 16.07.2017р. вийшла на робоче місце у місті Донецьку (а.с. 136, 141, 143).

Проте, роботодавець надав достатньо доказів щодо засвідчення факту припинення господарської діяльності структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень», працівником якого була позивач, через що нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Так, у липні 2017 року підприємство не здійснювало господарську, кадрово-адміністравну та управлінську діяльність у місті Донецьку з 20.03.2017р. Тож легітимне, достовірне і поважне походження отриманої позивачем документації не підтверджено. Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, такі і апеляційнму суду позивачем не надано первинної документації з нарахування і виплати заробітної плати за спірний липень 2017 року, зокрема не представлені табелі обліку робочого часу за липень 217 року за підписом керівних посадових осіб, копії наказів про відпустку, завірені робітником відділу кадрів, копії наказів про надання матеріальної допомоги, копії довідки про перебування у відпустці по вагітності і пологах та по догляду за дитиною.

Натомість позивачем, не доведено належними і допустимими доказами в розумінні ч. 6 ст. 95 ЦПК України факту виконання нею певної роботи впродовж періоду з 16.03.2017р. по 17.07.2017р., не підтверджено офіційного джерела походження представлених суду першої інстанції доказів. Отримання позивачем в день звільнення трудової книжки не доводить наявності у роботодавця первісної документації щодо фіксації роботи позивача у спірний період часу.

Наявний у матеріалах справи табель обліку робочого часу за березень 2017 року (а.с. 78), а також відомості в ксерокопії Додатку № 1 до наказу № 626/ДНД від 30.12.2016р. де позивачці на 01.01.2017р. встановлено розмір надбавки 15% (а.с. 118-122) не є первісним доказом обліку відпрацювання позивачем на підприємстві у спірному місяці липні 2017 року.

А представлений позивачем фотокопійний наказ № 61/ІПЧ від 21.03.2017р. працівника виробничого підрозділу «Донецька дистанція зв`язку» про встановлення з 01.03.2017р. позивачеві тарифної ставки- 5394грн. (а.с. 116- 117), як такий, що не відповідає вимогам процесуального закону щодо подання доказів, та як такий, що виданий в період, коли роботодавцем припинена господарська діяльність і виконання функцій із забезпечення перевізного процесу, включаючи роботу працівників на непідконтрольній території, зокрема позивача, яка на момент припинення господарської діяльності підприємства на території Донецьку перебувала у відпустці по догляду за дитиною з 2012 року по жовтень 2018 року.

Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за положеннями ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Розмір заробітної плати залежить, зокрема, від результатів праці працівника та господарської діяльності підприємства.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що, ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, поданим сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Українська залізниця» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального права і процесуального закону щодо оцінки доказів, зведені висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 березня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги відмовити.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1756 (одна тисяча сімсот п`ятдесят шість) гривень 67 копійок, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді В.М.Барков

І.П.Мироненко