Справа № 461/6980/18 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/195/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Львів

Справа № 461/6980/18

Провадження № 22-ц/811/195/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря Бадівської О.О.

за участі представника апелянта Боримська І.О. та представника відповідача Гомзяк І.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 Демченко ОСОБА_2 .В ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 грудня 2018 року у складі судді Фролової Л.Д.

у справі

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західнаінформаційна корпорація» про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання спростувати недостовірну та негативну інформацію, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати інформацію недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати спростувати недостовірну та негативну інформацію, стягнути на грошові кошти в сумі 1 000 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 04.06.2018 року в мережі Інтернет за посиланням на веб-сайті «zik.ua», власником якого являється ТОВ «Західна інформаційна корпорація», було розміщено статтю під назвою «На документах, що свідчать про земельні махінації, виявили особистий підпис екс-міністра оборони».

При цьому, інтернет-видання «ЗІК» вказало у своїй статті, що ОСОБА_1 причетний до незаконних дій із землею, зазначивши дослівно наступне: «В "оборудці" із продажу землі найактивнішу участь брав ОСОБА_1 на той момент - мер Києва».

Дане звинувачення ґрунтується на посиланні на сайт «http://argumentua.com», проте, на думку позивача, на відповідному сайті відсутня фраза, використана відповідачем. Інших доказів причетності позивача до незаконних діянь у статті немає. У позові зазначено, що позивач не мав жодного відношення до фактів, описаних в статті, а таку вважає політично забарвленою.

Крім того, фраза «в оборудці» в контексті статті може означати лише звинувачення позивача у злочинній змові на вчинення корупційних правопорушень. Зазначає, що інформація доведена до відома невизначеної кількості осіб, стосується позивача, є недостовірною, її поширення порушує особисті немайнові права позивача. ОСОБА_1 вважає, що відповідач завдав йому суттєві репутаційні збитки, у зв`язку із чим повинен відшкодувати моральну шкоду та спростувати поширену інформацію.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати інформацію недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «Західна інформаційна корпорація» в мережі Інтернет, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну та негативну інформацію, стягнути на користь позивача грошові кошти в сумі 1 000 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна інформаційна корпорація» про визнання інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання спростувати недостовірну та негативну інформацію, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Вищевказане рішення Галицького районного суду міста Львова оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із неповним з`ясуванням обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

Зокрема, у апеляційній скарзі наголошує на тому, що Галицький районний суд міста Львова відмовивши у задоволені позовних вимог, посилаючись на оціночний характер спростованого твердження, фактично легалізував використання наклепу засобами масової інформації і надалі, які тиражують і передруковують такий вислів у інтернет-просторі, адже оскаржуваним рішенням було встановлено, що спростуванню таке твердження не підлягає.

Також, апелянт наголошує, що ОСОБА_1 має багато нагород і подяк, що свідчить про високу соціальну оцінку діянь останнього.

Окрім цього, апелянт зазначив, що висновок суду про те, що інформація поширена відповідачем є оціночним судженням, не відповідає дійсності та обставинам справи і є таким, що зроблений на підставі неповного з`ясування обставин справи.

При цьому, у апеляційній скарзі вказується про те, що вказівка про широку межу допустимої критики щодо позивача у рішенні суду першої інстанції є помилковою і недоречною, і свідчить про неповно з`ясування усіх обставин справи.

Поряд із цим, на думку апелянта, при ухвалені оскаржуваного рішення суд грубо порушив норми матеріального права, а саме: ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 32 Конституції України, ст. ст. 275, 277, 297 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 17 Закону України «Про використання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Більше цього, апелянт вказує про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст. ст. 89, 263, 265 ЦПК України.

Посилаючись на викладене, апелянт просить суд скасувати рішення Галицького районного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

15.02.2019 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України в якому зазначено, що вимоги апеляційної скарги, заявлені позивачем, не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними, необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а судове рішення першої інстанції є законним, обґрунтованим, та ґрунтується на засадах верховенства права.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що першоджерелом є сайт «Аргумент.уа» та сайт інформаційного агентства «УНІАН», з яких була взята інформація та після застосування певних мовно-стилістичних засобів відтворена на сайті ТОВ «ЗІК». Крім того, в тексті статті наявні посилання на вказані сайти із застосуванням фраз «як пише УНІАН», як пише «Аргумент». Слово «оборудка» не означає злочинні дії ОСОБА_1

Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу наголошується на тому, що спірна стаття це переказ статті інформаційного агентства «УНІАН», що переказали інформацію із сайту «Аргументум». Більше цього, ТОВ «Захід на інформація корпорація» є інформаційним агентством, а відтак у даному випадку не несе відповідальності за розповсюдження інформації на підставі ст. 35 Закону України «Про інформаційні агентства».

Також зазначається, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Посилаючись на викладене, відповідач залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення Галицького районного суду міста Львова відповідає зазначеним вимогам.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 04.06.2018 року в мережі Інтернет за посиланням на веб-сайті «zik.ua», власником якого являється ТОВ «Західна інформаційна корпорація», було розміщено статтю під назвою «На документах, що свідчать про земельні махінації, виявили особистий підпис екс-міністра оборони».

У абзаці 8 статті дослівно вказано наступне: «В "оборудці" із продажу землі найактивнішу участь брав ОСОБА_1 , на той момент - мер Києва. Про це йдеться у матеріалі «Пройдисвіти першого непрохідного», опублікованого на сайті «Аргумент».

Згідно із довідкою Консорціуму №Український центр підтримки номерів і адрес № №132/2018-Д-ЦК від 19.07.2018 року, власником веб-сайту: https.//zik.ua/ (зокрема, станом на 04.06.2018 року) є реєстрант доменного імені zik.ua - товариство з обмеженою діяльністю «Телерадіокомпанія «Нові комунікації». Проте, виходячи з ідентифікаторів, розміщених на самому веб-сайті https.//zik.ua/, власником останнього є товариство з обмеженою відповідальністю «Західна інформаційна корпорація».

Проаналізувавши докази у справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що журналіст є творчим працівником, який професійно збирає, одержує, створює та займається підготовкою інформації для друку, а тому має право вільно користуватися та обирати у своїх публікаціях різномовні звороти, вживати гіперболи, алегорію сатиру як це передбачено ст. 25 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

При цьому, використаний журналістами інтернет-видання «ЗІК» вислів: "В "оборудці" із продажу землі найактивнішу участь брав ОСОБА_1 , на той момент - мер Києва», - не є твердженням про вчинення кримінально караних дій позивачем. Суд першої інстанції дійшов до переконання, що зазначаючи у лапках «в оборудці», автор спірної статті висловлює своє припущення, при цьому посилаючись на отримання інформації з інших Інтернет-ресурсів, а саме, з УНІАН та з «Аргументу».

Таким чином, спірна інформація є лише оціночним вираженням поглядів щодо можливої причетності позивача до певних подій, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки, - і є правом журналістів. Оціночне судження не є надмірним, воно не принижує честі та гідності позивача, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захисту ділової репутації та стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем під час судового розгляду не доведено, що інформація порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, стаття, на яку посилається позивач, містить оціночні судження, за які законом не передбачена цивільно-правова відповідальність.

Водночас, враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання відповідача спростувати недостовірну та негативну інформацію є похідними від вимоги про визнання недостовірною інформацію та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , суд першої інстанції вирішив також відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У відповідності до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Також Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року у справі № 607/11104/15-ц.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Згідно із абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірна інформація є лише оціночним вираженням поглядів щодо можливої причетності апелянта до певних подій, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки, - і є правом журналістів., а тому саме їхня оцінка відповідачем як злочину не підлягає перевірці на достовірність і є судженням, оцінкою дій та слів позивача з боку відповідача, і не може вважатись поширюванням інформації, яка є недостовірною.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 591/3667/16-ц.

Відтак, за таких обставин з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню.

Поряд із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про інформаційні агентства» громадяни, юридичні особи, державні органи і органи місцевого самоврядування, а також їх уповноважені представники мають право вимагати від інформаційного агентства спростування розповсюджених про них відомостей, що не відповідають дійсності, принижують їх честь та гідність.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 35 Закону України «Про інформаційні агентства» інформаційне агентство, суб`єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, відповідач є інформаційним агентством, не несе відповідальності за поширення інформації у оспорюваній статті, оскільки ця інформація стала публічною через її опублікування в мережі Інтернет на сайтах «УНІАН» та «Аргументум».

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 року у справі № 466/4/15-ц

Поряд із цим, із урахуванням відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у частині спростування недостовірної інформації, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року у справі № 486/1112/16-ц.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду міста Львова відсутні.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 грудня 2018 року залишити без змін. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий

Судді