Провадження № 22-ц/801/450/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 рокуСправа № 127/18808/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року, ухваленого суддею Сичуком М.М. у м. Вінниці, в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажпроект» про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна,

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати обєктом спільної власності подружжя майнові права на квартири (проектний номер 69 проектною площею 45,43 кв.м., проектний номер 70 проектною площею 49,97 кв.м.), розташовані у м. Вінниці по вул. 600-річчя, 17; в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 майнових права на квартири (проектний номер 69 проектною площею 45,43 кв.м. проектний номер 70 проектною площею 49,97 кв.м.), розташовані у м. Вінниці, по вул. 600-річчя, 17.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 10.08.1991 зареєстровано шлюб, який розірвано 07.07.2016. У шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22.09.2015 між ОСОБА_6 та ТОВ «Будмонтажпроект» укладено два інвестиційних договори № 33 та № 34, згідно з якими обєктами інвестицій були дві однокімнатних квартири у 10-ти поверховому житловому будинку у м.Вінниці по вул. 600-річчя, 17 (номери 69, 70).

На виконання умов вказаних інвестиційних договорів згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 298 від 22.09.2015 внесено суму 550550 грн. та № 307 від 25.09.2015 суму 446284 грн.

ОСОБА_5 зазначає, що кошти на придбання житла у розмірі 42200,00 доларів США були отримані ним у позику в інтересах сімї від ОСОБА_7, 16.06.2014.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано обєктом спільної власності подружжя майнові права на квартири (проектний номер 69 проектною площею 45,43 кв.м., проектний номер 70 проектною площею 49,97 кв.м.), розташовані у м. Вінниці по вул. 600-річчя, 17.

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 майнових прав на квартири (проектний номер 69 проектною площею 45,43 кв.м., проектний номер 70 проектною площею 49,97 кв.м.), розташовані у м.Вінниці по вул. 600-річчя, 17.

Стягнуто в рівних частках із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ "Будмонтажпроект" на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 5336 грн 37 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просять оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що майнові права на спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, а також, те, що саме позивач надавав кошти на сплату вартості квартир; судом безпідставно не враховано, що кошти за інвестиційними договорами були сплачені саме ОСОБА_6; визнання права власності на 1/2 частку майнових прав є неможливим, оскільки квартири і майнові права на квартири не є тотожними поняттями; судом визнано право власності за позивачем на 1/2 частку квартир незважаючи на те, що частина вартості квартир є неоплаченою; судом невірно застосовано до спірних правовідносин ст. 173 СК України.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від ТОВ «Будмонтажпроект» не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірні майнові права на квартири є обєктом спільної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд зробив правильний висновок, спираючись на наявні в справі докази.

Сторонами не заперечувались наступні обставини.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 10.08.1991 по 07.07.2016. У шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22.09.2015 між ОСОБА_6 та ТОВ «Будмонтажпроект» укладено два інвестиційних договори № 33 та № 34, згідно з якими ОСОБА_6, як інвестор, дає згоду на прийняття участі в інвестуванні обєкта будівництва, а Товариство, як забудовник, за рахунок внесків інвесторів зобовязується організувати спорудження обєкта будівництва, вести його в експлуатацію, передати інвестору квартиру, яка обумовлена договорами.

Згідно до вказаних договорів обєктами інвестицій були дві однокімнатних квартири у 10-ти поверховому житловому будинку у м. Вінниці по вул. 600-річчя, 17 (номери 69, 70).

На дату укладання цих договорів ОСОБА_6 була неповнолітня.

На виконання умов вказаних інвестиційних договорів згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру № 298 від 22.09.2015 внесено суму 550550 грн. та № 307 від 25.09.2015 суму 446284 грн.

На час розгляду даної справи квартири, вказані в договорі, передані за актом передачі не були.

ОСОБА_6 змінила своє прізвище на прізвище «Заріцька».

Між сторонами існує спір, в якому позивач стверджує, що майнові права на квартири це спільна сумісна власність подружжя, а відповідачі наполягають на тому, що це є особистою власністю ОСОБА_4

Сторони заперечували, що майнові права на квартири являються спільною частковою власністю членів сімї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно застосував ст.173 СК України, так як нормами цієї статті передбачено можливість існування спору між батьками та дітьми з приводу того чи іншого майна, яке може перебувати у власності тих чи інших.

Відповідно до ч. 1 даної статті батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 СК України, при вирішенні спору між батьками та неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їй майна, вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом.

Колегія суддів вважає, що дана норма повинна бути застосована до даних правовідносин, і в даній справі, вирішуючи спір, слід дати відповідь на запитання який правовий режим майнових прав на згадані квартири.

Статтею 368 ЦК України та статтею 60 СК України встановлюється, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю і належить їм, і це правило презюмується.

На час укладання згаданих договорів ОСОБА_6 була неповнолітньою особою з обмеженою цивільною дієздатністю щодо вчинення правочинів з приводу нерухомого майна.

Ці договори були укладені під час шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_3

В даній справі встановлено, що на виконання інвестиційних договорів було внесено двома траншами 996 834 грн (550550+446284), і вирішуючи спір, необхідно встановити джерело походження цих коштів.

Позивач стверджує, що ці кошти були ним позичені в інтересах сімї з метою придбання згаданих квартир, а відповідачі, заперечуючи це, стверджують, що ці кошти ОСОБА_8 отримала від бабусі у подарунок для придбання двох квартир в одному будинку.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними (ст.77-79).

При дослідженні доказів у даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку доказам у справі.

Так, суд першої інстанції взяв до уваги розписку написану власноручно ОСОБА_5 про отримання коштів (позику) у ОСОБА_7 для придбання квартир.

Даний договір позики був предметом дослідження судами у справі за вимогами ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за згаданим договором позики.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 10.07.2018 року у справі за вимогами ОСОБА_7, була надана оцінка даній розписці, і вимоги ОСОБА_7 судами були задоволенні. В постанові апеляційний суд зробив висновок, що кошти зазначені в розписці позичались ОСОБА_5 в інтересах сімї саме для придбання нерухомості.

Що стосується тверджень відповідачів про отримання коштів ОСОБА_6 в подарунок від її бабусі для придбання цих квартир, що підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість цього доказу, так як слід врахувати вимоги ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, для належного підтвердження цього факту необхідно надати докази вчинення правочину дарування. Допустимим доказом цих обставин може бути договір дарування в письмовій формі, адже в усній формі договір дарування можна укласти щодо предметів особистого користування та побутового призначення (ч.1 ст. 719 ЦК України).

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 5 ст. 719 ЦК України)

Тому, показання свідка про укладення договору дарування не може братись до уваги судом.

Доказів того, що неповнолітня ОСОБА_6 мала власні доходи для придбання квартир вказаних у договорах, не має.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд повинен вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги позову та заперечення, та які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Підсумовуючи вказане, колегія суддів вважає, що майнові права за інвестиційними договорами є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6, а зазначення в інвестиційних договорах ОСОБА_6 як «Інвестора», має формальний характер.

Згідно ст. 190 УК України, майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

В даному випадку майном, яке підлягає поділу (в розумінні ст. 190 ЦК України) - це майнові права на згадані квартири, так як будівництво не завершене, а квартири не передані по акту відповідно до умов договорів.

Як наслідок визнання майнових прав на квартири спільним майном подружжя, логічним є вимоги про його поділ між подружжям.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем права власності на Ѕ майнових прав на згадані квартири.

Апелянт у скарзі вказує, що предмет інвестиційних договорів, укладений дочкою, не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу, як майно подружжя.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями, оскільки, відповідно до норм ст. 173 СК України, спір між батьками та дитиною з приводу майна, може мати місце, і, встановивши, що спірне майно фактично було придбано не дитиною, а її батьками, які перебували в шлюбі, можна стверджувати, що це майно не належить дитині на праві особистої власності, а є спільною сумісною власністю подружжя, а від так, в силу згаданих вище вимог ЦК України та СК України, підлягає поділу.

Також безпідставним є інші мотиви апеляційної скарги, а саме те, що дочка позивача не є неповнолітньою та спільно з батьками не проживає, а отже, суд першої інстанції неправильно застосував норму ч. 2 ст. 173 СК України, яка передбачає наявність спору з приводу майна між батьками та неповнолітніми дітьми, які спільно проживають.

Позивач оспорює майнові права свої дочки, які виникли в момент підписання нею інвестиційних договорів. Під час укладення договорів дочка позивача була неповнолітня, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі.

Отже, порядок набуття майнових прав на квартири та його правовий режим повинен визначатись законом, який діяв на момент виникнення оспорюваних прав, а поділ майнових прав, як спільного сумісного майна подружжя, має здійснюватися за нормами СК України.

Інші мотиви апеляційної скарги є похідними від основних, які описані вище і наданий їм правовий аналіз, а отже, детального дослідження та мотивування та їх неприйняття, не має правового значення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

ОСОБА_10