ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року м. Чернівці

Справа № 723/1255/18

Провадження № 22-ц/822/292/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Великокучурівської сільської ради, про часткове скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно, головуючий у І-й інстанції Бужора В.Т.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Великокучурівської сільської ради про часткове скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який розірвано 18 березня 1998 року. Шлюб було розірвано лише формально, оскільки це було необхідно для можливості подальшого її виїзду на заробітки в США. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що до шлюбу з нею ОСОБА_6 перебував в іншому шлюбі із ОСОБА_7, від якого в них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Вказаний шлюб розірвано 25 вересня 1975 року.

Вказувала на те, що за час спільного подружнього життя нею та ОСОБА_6 було розпочато будівництво житлового будинку літ. А загальною площею 176,20 кв.м., житловою 84,00 кв.м., господарських будівель і споруд. Будівництво велось з 1996 року по 2012 рік. Кошти на будівництво виділялись особисто нею, оскільки вона з 1998 року перебувала в США на заробітках.

15 червня 2017 року помер ОСОБА_6 Після його смерті відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги якої є троє дітей. ОСОБА_6 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_8) О.Д. відмовилась від спадщини на користь іншого спадкоємця - свого брата ОСОБА_2

Після смерті колишнього чоловіка, при поданні до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, виявилось, що існує правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок - свідоцтво про право власності серії САЕ № 357522 від 20 вересня 2012 року, яке видано на підставі рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради № 67 від 12 вересня 2012 року.

Просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради в частині оформлення права власності на ОСОБА_6 на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 вересня 2012 року, видане виконавчим комітетом Великокучурівської сільської ради в частині посвідчення за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку житлового будинку, гаражу літ. Е, криниці № 1, огорожі № 2-6, що знаходяться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області та визнати за нею - ОСОБА_5 право власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки гаражу літ. Е, 1/2 частки криниці № 1, 1/2 частки огорожі № 2-6, що знаходяться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради № 67 від 12 вересня 2012 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_6 на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 вересня 2012 року серії САЕ № 357522, видане виконавчим комітетом Великокучурівської сільської ради в частині посвідчення за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку житлового будинку, гаражу літ. Е, криниці № 1, огорожі № 2-6, що знаходяться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки гаражу літ. Е, 1/2 частки криниці № 1, 1/2 частки огорожі № 2-6, що знаходяться на вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району Чернівецької області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про передавання ОСОБА_5 значної суми грошей на будівництво спірного житлового будинку. Свідки допитані з порушенням норм ЦПК України. Власником спірного житлового будинку став одноособово ОСОБА_6 Позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено, що кошти, які отримані ОСОБА_6 від позивачки, використані саме на будівництво спірного будинку.

На апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу відхилити.

У відзиві зазначає, що при здачі в 2012 році в експлуатацію будинку та отриманням одноосібно правовстановлюючого документу на нього, ОСОБА_6 порушив право позивачки на частку права власності в будинку, оскільки останній було створено спільно із ОСОБА_5 як в шлюбі, так і після його розірвання за її кошти та зусиллями самого ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за спільні кошти, спільною працею ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побудували житловий будинок по вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області, а тому зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 1983 року по 18 березня 1998 року.

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також у ОСОБА_6 є син від першого шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи видно, що 15 червня 2017 року ОСОБА_6 помер.

Як встановлено судом, за час спільного життя подружжям розпочато будівництво житлового будинку літ. Б загальною площею 176,20 кв.м., житловою 84,00 кв.м., господарських будівель і споруд. Будівництво велось з 1996 року по 2012 рік.

На підставі рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради № 67 від 12 вересня 2012 року на ОСОБА_6 оформлено право власності на житловий будинок та видано свідоцтво про право власності серії САЕ № 357522 від 20 вересня 2012 року.

З наданих довідок виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області вбачається, що до моменту здачі спірного житлового будинку в експлуатацію ОСОБА_6, за його заявою від 06 вересня 2012 року, вибув з житлового будинку по вул. Головній, №77-А в с. Великий Кучурів у житловий будинок по вул. Головній, №77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району.

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Згідно з частиною 1 статті 28 КпШС України (в редакції 1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 статті 29 КпШС України (в редакції 1969 року) передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок за час шлюбу, а саме, до березня 1998 року будувався ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як подружжям, а тому до правовідносин, які виникли з 1996 по березень 1998 року слід застосовувати норми чинного на той час КпШС України.

Доводи апеляційної скарги про те, що будівництво спірного будинку почалося після відїзду ОСОБА_5 за межі України і будівництво здійснював ОСОБА_6 є безпідставними і спростовуються наявними в матеріалах справи фотографіями та показами свідка ОСОБА_8

Як вбачається з висновку експерта № 550 від 19 квітня 2019 року, який не спростований відповідачем, відсоток готовності двоповерхового житлового будинку з гаражем, що розташований в с. Великий Кучерів Сторожинецького району Чернівецької області по вул. Головній, 77, станом на серпень 1998 року становить 64 відсотки.

Однак апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що побудований житловий будинок по вул. Головній, 77 в с. Великий Кучурів Сторожинецького району є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки суд дійшов такого висновку з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність», яка діяла на час виникнення правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього закону (з 15 квітня 1991 року).

Відповідно до п. 5 зазначеної Постанови, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. ст.7, ст.8, п. ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Наведене відповідає і правилам ст.ст. 355-358 ЦК України (2003 року), що регулюють право спільної часткової власності і порядок його здійснення, що слід брати до уваги, оскільки спірна будівництво житлового будинку мало місце з 1996 року до 2012 року, тобто до часу оформлення права власності за ОСОБА_6

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже після розірвання шлюбу.

Віднісши таке майно до обєкта права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції на наведені правові норми належної уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про те, що спірне нерухоме майно будувалося подружжям і є їх спільною сумісною власністю.

З огляду на викладене, до правовідносин, які виникли в період з 1996 по 1998 роки суд правильно застосував норми КпШС України, однак з березня 1998 року по 2012 ріку, оскільки будівництво та здача будинку в експлуатацію здійснювалися після розірвання шлюбу, слід застосовувати норми, що регулюють право осіб на створену ними спільно річ.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та ОСОБА_6 не укладалося договору щодо будівництва спірного житлового будинку, є безпідставними, оскільки після розірвання шлюбу позивачка виїхала на заробітки за кордон, переказувала гроші на будівництво і до цього часу зареєстрована в спірному господарстві, яке вони з колишнім чоловіком спільно продовжували будувати.

На підтвердження того, що спірне будівництво велося зусиллями ОСОБА_6 та коштами ОСОБА_5, останньою надано докази переказу на імя ОСОБА_6 коштів у сумі 44 300 доларів США.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують джерело фінансування ОСОБА_6 зазначеного будівництва.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2018 року підлягає зміні з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2018 року в частині підстави задоволення позову змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

ОСОБА_9