Провадження № 22-ц/802/417/19 Категорія: 44 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,
з участю:
секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,
відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський до звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що гуртожиток, який знаходиться у у АДРЕСА_1 , який перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський. 03.11.1994 року старший прапорщик ОСОБА_5 , як військовослужбовець військової частини, отримав ордер № 36 на право зайняття житлового приміщення площею 26,8 кв. м. по АДРЕСА_2 на склад сім`ї з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5 як наймач, ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 сини. В подальшому шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано. На даний час у зазначеному житлі проживають ОСОБА_1 колишня дружина, ОСОБА_2 син, ОСОБА_1 невістка і ОСОБА_1 онука. 25.09.2008 року на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято рішення про розподіл житлової площі для постійного проживання, ОСОБА_5 зі складом сім`ї 3 особи: інша дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 , було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , а 12.05.2009 Виконавчим комітетом Луцької міської ради було видано ордер на вказане житлове приміщення. Враховуючи викладене, позивач просить суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_1 із гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський подав апеляційну скаргу в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач по справі вселилась до спірного приміщення на підставі ордеру на право зайняття житлового приміщення виданого старшому прапорщику ОСОБА_5 на склад сім`ї із чотирьох осіб, у 2000 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб розірвали, а відповідно до п. 5.10. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом МОУ № 737 від 30.11.2011, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу. Основні фонди та обігові кошти Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський є державною власністю та перебувають у сфері управління Міністерства оборони України і закріплені за Квартирно-експлуатаційним відділом міста Володимир-Волинський на праві оперативного управління.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що в гуртожиток по АДРЕСА_2 вона вселилась 03.11.1994 на підставі ордеру разом з колишнім чоловіком ОСОБА_5 та неповнолітніми на той час синами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . На момент видачі ордера і вселення в квартиру вона також працювала у війсбковій частині НОМЕР_1 м. Луцька, у 2000 році шлюб між ОСОБА_5 та нею було розірвано, ОСОБА_5 отримав квартиру та переїхав на інше постійне місце проживання. ОСОБА_1 вказує що трудові відносини з військовою частиною вона припинила 12.08.2004 у зв`язку з скороченням чисельності працівників, а відповідно з ч. 2, ч. 3 ст. 132 ЖК України виселення працівників, які поселились в гуртожиток в зв`язку з роботою можливе лише з наданням ыншого житла.
Позивач подав заяву про розгляд апеляційної скарги без участі їхнього представника. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явились.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , будучи звільненою з військової служби у зв`язку з скороченням чисельності працівників, підлягає виселенню з службового жилого приміщення кімнати АДРЕСА_4 , разом з членами своєї сім`ї, виключно з наданням іншого жилого приміщення.
Судом першої інстанції встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується Головному квартирно-експлуатаційному управлінню, є структурним підрозділом Міністерства Оборони України та є юридичною особою (а.с. 6-8).
Гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства Оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський (а.с. 9-12).
ОСОБА_5 на підставі ордеру № 36 на право зайняття житлового приміщення отримав кімнати площею 26,8 кв.м. по АДРЕСА_2 на склад сім`ї з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5 як наймач, ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 сини (а.с. 18).
В 2000 році ОСОБА_5 та ОСОБА_1 шлюб розірвали.
З витягу з протоколу № 18 засідання житлової комісії Волинського обласного військового комісаріату від 25.09.2008 року вбачається, що комісією було прийнято рішення про розподіл житлової площі для постійного проживання ОСОБА_5 зі складом сім`ї 3 особи: інша дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 , було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 19).
Виконавчим комітетом Луцької міської ради 12.05.2009 року ОСОБА_5 з сім`єю, яка складається з трьох чоловік, було видано ордер № 5 на житлове приміщення загальною площею 34,4 кв.м., що складається з двох кімнат, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 20).
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були вселеними на у кімнату АДРЕСА_4 , як члени сім`ї військовослужбовця, а тому після розірвання шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_1 , підлягають виселенню без надання іншого службового житлового приміщення.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України особа не може бути примусово позбавлена житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.
У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Загальні правила користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулюються ст. ст. 124-132 ЖК України.
За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Частинами 1-3 ст. 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від 30.11.2011 № 737.
Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.
Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про організацію і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року, військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом з тим, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 з 21.09.1992 року по 12.08.2004 року перебувала у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_2 (згодом перейменована на НОМЕР_3 ), що стверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_4 (а.с. 43). Як вбачається з довідки Міністерства оборони України, ОСОБА_1 постійно проживає в АДРЕСА_4 . На даний час у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі, а саме: ОСОБА_1 колишня дружина, ОСОБА_2 син, ОСОБА_1 невістка і ОСОБА_1 онука (а.с. 21-зворот).
Спірне приміщення, з якого просить позивач виселити відповідачів, має статус службового жилого приміщення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи звільненою з військової служби у зв`язку з скороченням чисельності працівників, підлягає виселенню з службового жилого приміщення АДРЕСА_4 , разом з членами своєї сім`ї, виключно з наданням іншого жилого приміщення, і такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді