ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 645/1631/18

Провадження № 22-ц/818/164/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання - Прокопчук І.В., Сватенко Н.В.,

сторони справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова, ухвалене 05 вересня 2018 року у складі судді Горпинич О.В., -

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Харківська міська рада (надалі ХМР) звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі 6 264 644 грн. 41 коп.

Позов мотивовано тим, що відповідач без укладання договору оренди землі здійснює фактичне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 3,8988 га, на якій розташовані належні йому нежитлові будівлі. У зв'язку з цим ОСОБА_1 зобов'язаний відшкодувати розмір безпідставно збережених коштів, розрахованих як орендна плата за землю, за період 01 листопада 2016 року по 31 січня 2018 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 05 вересня 2018 року позовні вимоги ХМР залишено без задоволення, скасовано вжиті ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 11 квітня 2018 року заходи забезпечення позову.

Суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка надавалася у користування Харківському заводу металевих конструкцій, із його володіння не вибувала, має кадастровий номер і чітко визначені межі, завод сплачує за неї земельний податок. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У дійсній цивільній справі рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки під приміщеннями ОСОБА_1 у власність чи користування не виносилось. При цьому підставою для розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди стосовно особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, є встановлення наявності у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини). У діях ОСОБА_1 відсутня неправомірна поведінка (бездіяльність) і вина (об'єктивна і суб'єктивна сторона правопорушення) стосовно ХМР, оскільки він звертався до Харківського заводу металевих конструкцій з проханням розпочати процедуру виділення йому земельної ділянки, але отримав відмову. Також, ХМР не довела належними та допустимими доказами розміру збитків (шкоди), заявлених до стягнення. Оскільки такий розмір збитків визначається комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

25 вересня 2018 року ХМР звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування посилалася на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що завод металевих конструкцій та його правонаступники, від яких право власності на нежитлові приміщення перейшло до ОСОБА_1, прав на земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові приміщення, не набули. Земельна ділянка по АДРЕСА_1 не сформована, не має кадастрового номеру, і до неї не можуть застосовуватися вимоги ст. 120 ЗК України. Згідно наявних у матеріалах справи витягів із реєстрів нежитлові приміщення за вказаною вище адресою належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а не Харківському заводу металевих конструкцій, як на це посилається суд першої інстанції. Також апелянт вказує на неможливість застосування до виниклих між сторонами правовідносин ст. 22 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, заперечує проти доводів апеляційної скарги. Обґрунтовує відзив тим, що Харківський завод металевих конструкцій є єдиним користувачем земельної ділянки площею 3,9543 га по АДРЕСА_1, сплачує за нього земельний податок, органи Державної фіскальної служби (надалі ДФС) претензій до нього не мають. Також посилається на те, що апелянтом не доведено користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 3,8988 га, визначеною у позові. Відповідачу у справі належить не вся нежитлова будівля цілком, а лише частина нежитлових приміщень, тому яким чином позивачем розрахована площа земельної ділянки для сплати орендної плати не зрозуміло, оскільки зазначена площа земельної ділянки не сформована в окремий об'єкт права власності, не має кадастрового номеру. Представник відповідача також посилалася на те, що застосування до виниклих правовідносин ст. 1212 ЦК України не можливо, оскільки ОСОБА_1 набув право користування земельною ділянкою відповідно до вимог закону.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на праві власності належать наступні нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1:

- 1-го поверху № 1-5, загальною площею 316,5 кв.м. в літ. «В-1,В`-1», нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, антресолі № 3, загальною площею 150,1 кв.м. в літ. «Г-1» на підставі договору купівлі - продажу від 12.10.2016 р №1307;

- підвалу № 1-:-21; першого поверху № Ia, 11-:-22, 23-:-33; другого поверху № 1-:-38; третього поверху № 1-:-10, загальною площею 1509,9 кв.м. в літ «А-2-3» на підставі договору купівлі - продажу від 27.09.2016 № 1207;

- 1-го поверху № 1, 70-:-80, загальною площею 8303,2 кв.м. в літ. «Б-1-3» по на підставі договору купівлі - продажу від 27.09.2016 № 1207 (т.1 а.с. 24-26).

28 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Харківський завод металевих конструкцій» (надалі ПАТ «ХЗМК») було укладено договір позички № 14, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ПАТ «ХЗМК» у безоплатне користування нежитлові приміщення: підвалу № 1-:-21; першого поверху № Ia, 11-:-22, 23-:-33; другого поверху № 1-:-38; третього поверху № 1-:-10, загальною площею 1509,9 кв.м. в літ «А-2-3»; 1-го поверху № 1, 70-:-80, загальною площею 8303,2 кв.м. в літ. «Б-1-3» по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 91-93).

13 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ХЗМК» укладено договір позички № 17/П, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав ПАТ «ХЗМК» у безоплатне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5, загальною площею 316,5 кв.м. в літ. «В-1,В`-1», нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, антресолі № 3, загальною площею 150,1 кв.м. в літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 94-96).

28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора ПАТ «ХЗМК» із листом, у якому просив надати йому дозвіл на погодження меж земельної ділянки, розташованої під належними йому нежитловими приміщеннями (т.1 а.с. 121).

Листом № 30/09 від 29.09.2016 ПАТ «ХЗМК» відмовило ОСОБА_1 у погодженні меж земельної ділянки, оскільки останній є власником лише деяких приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1 а не всієї будівлі. І погодження меж земельної ділянки відповідно до умов чинного законодавства не можливо (т.1 а.с. 122).

Відповідно до ч.9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Згідно статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Відповідно до п. 14.1.73 ст. 73 Податкового кодексу України землекористувачі - юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до змісту ст.ст. 116, 118 ЗК України правовою підставою набуття права власності та права користування на землю є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Рішенням № 1357 виконавчого комітету ХМР депутатів трудящих від 28 листопада 1951 року заводу металоконструкцій, правонаступником якого є ПАТ «ХЗМК», було відведено в постійне користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 у розмірі 4 га (т.1 а.с. 106 -108).

Згідно технічного звіту по інвентаризації земельної ділянки Харківського заводу металоконструкцій від 1994 року стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 було складено акт узгодження меж фактичного користування земельною ділянкою і паспорт на ділянку землекористування. Вказаними документами було визначено фактичні межі користування земельною ділянкою Харківського заводу металоконструкцій, визначено її координати на місцевості та вказано фактичну площу земельної ділянки - 3,8924 га (т.1 а.с. 109-120).

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 7рп/2009 від 16 квітня 2009 року встановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їх існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Вказане вище рішення № 1357 від 28 листопада 1951 року є чинним. Земельна ділянка має визначені межі з указаними координатами і площею, отже, постійним землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 є ПАТ «ХЗМК», який сплачує за неї земельний податок як землекористувач. Зазначене підтверджується платіжними дорученнями за жовтень 2016 року - березень 2018 року, відповідно до який ПАТ «ХЗМК» перераховує до бюджету податок на землю (т.1 а.с. 72-90).

Даних про те, що у постійному користуванні ПАТ «ХЗМК» перебуває інша земельна ділянка, за яку завод може сплачувати податок, сторони не надали.

ОСОБА_1 є власником лише частини нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка, на якій вони розташовані, не виділена як окремий об'єкт права користування.

Встановивши, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у постійному користуванні ПАТ «ХЗМК», який сплачує за неї земельний податок, суд першої інстанції помилково вважав, що підстави для застосування ст. 1212 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів відсутні у зв'язку з не доведенням наявності завданих позивачу збитків внаслідок винних протиправних дій з боку ОСОБА_1 та відсутністю підстав для відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 22, 611 ЦК України, ст. 157 ЗК України і вважав, що позивачем не доведені передбачені законом підстави для притягнення ОСОБА_1 до цивільно - правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Обґрунтовуючи позов про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів у розмірі 6 264 644,41 грн., позивач посилався на ст.1212 ЦК України і вважав, що зазначені кошти безпідставно збережені відповідачем, хоча повинні сплачуватися ним як орендна плата за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного між сторонами у справі договору оренди.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами.

Судовим розглядом було встановлено, що постійним землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_1 є ПАТ «ХЗМК», останній є суб'єктом плати за земельну ділянку. Представником позивача не було надано будь-яких доказів, що свідчать про зміну чи припинення реалізації ПАТ «ХЗМК» права користування зазначеною земельною ділянкою, в тому числі за його згодою.

Відтак відсутні підстави вважати, що відповідач безпідставно зберіг грошові кошти у вигляді орендної плати за рахунок Харківської міської ради.

Суд першої інстанції зробивши вірний висновок про неможливість застосування до спірних правовідносин вимог ст. 1212 ЦК України, помилився в обґрунтуванні зазначеного висновку. Тому апеляційна скарга ХМР підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376, ст.. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 05 вересня 2018 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний