Справа № 465/4302/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/764/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові при розгляді цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартьянової С.М. від 11 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису про звільнення в трудовій книжці, виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди клопотання ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про відмову від позову в частині вимоги що стосується стягнення морально шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису про звільнення в трудовій книжці, виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити та поновити позивача на посаді економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод», визнати незаконним звільнення з посади економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод» у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, визнати недійсним запис №12 в трудовій книжці позивача про звільнення його з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що завдання та обов`язки економіста з праці 1 категорії, що були відображені у посадовій інструкції ДП, є ідентичними до посадових обов`язків, встановлених, зокрема для провідного економіста з праці, що закріплені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Вказує на те, що посада економіста з праці 1 категорії формально була скорочена, проте фактично у новому штатному розписі передбачено посаду провідного економіста з праці, яка за посадовими обов`язками відповідає посаді, з якої позивач був звільнений. Вказує на те, що зміни в організації виробництва і праці в частині посади, яку займав позивач, не відбулося, оскільки фактично не було змін умов праці позивача. Зазначає, що судом неправильно установлено та досліджено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки тому, що зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності, або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами правці. Також, вказує на те, що відповідач не пропонував позивачу посаду провідного економіста з праці, а тому позивач не мав змоги відмовитись від її зайняття. Крім цього, вказує на те, що відповідач не пропонував позивачу жодних посад на виконання вимог трудового законодавства, також, зазначає, що суд покликаючись на довідку відповідача №1086/28 від 25.09.2017 року стверджує про відсутність у відповідача вакантних посад за професією та спеціальністю, які б позивач міг зайняти з урахуванням його освіти та кваліфікації. Однак єдиними документами, які містять відомості про штат та посадові обов`язки, кваліфікаційні вимоги до осіб є штатний розпис та посадові інструкції до посад, що в ньому передбачені, однак судом вказаних документів досліджено не було.

Крім цього, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить винести ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимоги про стягнення моральної шкоди на підставі п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України з посиланням, також, та ст.ст. 49 ч.2 п.1, 277 ч.1 ЦПК України. Зазначає, що позивач хоче відмовитись від частини позовних вимог, а саме від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Вказане клопотання підтримала і представник позивача у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Також, окрім цього, згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Підстав для відхилення заяви про відмову від позову та неприйняття такої відмови судом апеляційної інстанції, не встановлено.

Зважаючи на вказане, а саме те, що позивач (в особі представника) відмовився від позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди, усвідомлюючи наслідки такої своєї процесуальної дії та свідомо, вільно, бажаючи настання таких з посиланням на норми закону якими регулюються така процесуальна дія та просить провадження у справі в цій частині закрити, виклавши таке клопотання у апеляційній скарзі та підтвердивши таке через представника у судовому засіданні, підстав для неприйняття такої відмови від позову в цій частині вимог судом апеляційної інстанції не встановлено, колегія суддів вважає, що відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди слід прийняти та відповідно оскаржуване судове рішення в цій частині визнати не чинним із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 373, 206, 255, 256 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

відмову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 від позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди прийняти.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року в частині вирішення вимоги про стягнення моральної шкоди визнати не чинним.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» в частині вимоги про стягнення моральної шкоди закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 20 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра