Справа № 303/1892/19
номер рядка стат. звіту 45
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2019 року м. Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Мукачівської міської Ради Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 третя особа виконавчий комітет Мукачівської міської Ради Закарпатської області про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є одноосібним власником вказаної квартири, в якій крім неї зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , відповідач по справі. Відповідач не проживає у квартирі понад рік, ніякої участі в утриманні житла не бере. Реєстрація відповідача створює для позивача проблеми по сплаті надлишкових комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються, чим порушують її права як власника майна.

Представник позивача до суду не зявився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відповідач відзив на позовну заяву, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав.

Представник третьої особи виконавчий комітет Мукачівської міської Ради Закарпатської області на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.03.2005 року позивач та відповідач являються власниками вищезгаданої квартири.. У відповідності до договору дарування Ѕ частки квартири від 16.09.2016 року відповідач ОСОБА_2 подарував належну йому частку ОСОБА_1

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 .

Реєстрація відповідача у квартирі підтверджується довідкою КП «Мукачівського міського бюро ТІ та ЕО» (а.с. 16).

Згідно акту від 22.03.2019 року ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс» в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 не проживає з січня 2018 року.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого2006р. №3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

Як встановлено по справі, позивач є одноособово власником квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрований відповідач.

Дані правовідносини регулюються положенням статті 405 ЦК України в частині вимог до ОСОБА_2 .., оскільки за встановлених фактичних обставин відповідач, є таким, що втратив право користування житлом, оскільки більше одного року у квартирі не проживає, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, підлягають задоволенню.

В порядку статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 316, 318, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 18,76-77, 81, 141, 247,274-279,263-265, 268,354-355ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити повністю.

2. Визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

3.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) гривень .

4.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6.Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

7.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8.Позивач: ОСОБА_1 ,( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 )

9.Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 .)

Повний текст рішення складено 23 травня 2019 року

Головуюча Курах Л.В.