ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/611/18 Номер провадження 22-ц/814/1238/19Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Хіль Л.М., Пилипчук Л.І., при секретарі судового засідання: Дикань Д.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року (ухвалене суддею Татіщевою Я.В., повний текст судового рішення виготовлено 07.02.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Гребінківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Гребінківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в червні 2018 року її за місцем роботи повідомили про те, що з її заробітної плати здійснюється примусове стягнення. 02.07.2018 року позивач звернулася до Гребінківського ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, де їй повідомили, що відносно неї здійснюється примусове виконання виконавчого напису № 892 від 20.04.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. про стягнення на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 104638 грн. 42 коп., яка складається з: основного боргу 49723 грн. 81 коп., простроченого боргу 6825 грн. 05 коп., прострочених процентів 13235 грн. 70 коп., строкових процентів 9 грн. 07 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 1953 грн. 51 коп.; прострочена плата за обслуговування кредиту 8028 грн. 15 коп.; пеня 23163 грн. 13 грн.; витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису 1700 грн.

Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса є таким, що не підлягає виконанню внаслідок включення до заборгованості спірних сум плати за обслуговування кредиту. Спірність такої плати встановлена Законом, на що вказує правовий висновок Верховного Суду України за результатами розгляду справи №6-2071цс16 від 06.09.2017 року, яким визначено, що обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумін, а тому обов`язок боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом є незаконним і суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а такі умови кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Окремо позивач просить врахувати, що виконавчий напис містить єдину вказівку на правові підстави його вчинення п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. В редакції Переліку станом на дату вчинення виконавчого напису п.2 був відсутній. Також позивач відзначає порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. А саме при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження позивач виявив, що державному виконавцю подано копію кредитного договору, замість оригіналу зі здійсненим на ньому написом, як передбачено Порядком. Нотаріус всупереч вимогам Порядку здійснив виконавчий напис на окремому бланку при наявності технічної можливості не лише почати напис на оригіналі кредитного договору, але навіть повністю його розмістити на договорі. Таким чином, виконавчий напис вчинено за наявності спору по сумі боргу, на підставі неіснуючої правової норми, на матеріальному носії, що не передбачений Законом. З огляду на вищезазначене позивач просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20.04.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., реєстровий №892, яким задоволено вимоги публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 104 638 грн. 42 коп.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Гребінківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено повністю.

Визнано виконавчий напис, вчинений 20.04.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., реєстровий № 892, яким задоволено вимоги публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 104 638 грн. 42 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З даним рішенням судуне погодилося акціонерне товариство «Ідея Банк`та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса №892 від 20.04.2018 року таким, що не підлягає виконанню - залишити без задоволення. Апелянт вважає, що рішення суду першоїє незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса щодо Кредитного договору не існувало жодного судового рішення про визнання його недійсним, або про застосування наслідків його нікчемності, внаслідок чого у приватного нотаріуса Київського міського нотаріальногно округу Гуревічова О.М. у відповідності до ст. 204 ЦК України були підстави вважати всі умови Кредитного договору правомірними, а наявну заборгованість - безспірною.

Вказує, що АТ «Ідея Банк» було надано всі документи, передбачені Переліком, чим підтверджено безспірність заборгованості Позивача за Кредитним договором, щодо якого діяла презумція правомірності, а тому суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку щодо наявності підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Також зазначає, що встановлена в пункті 1.4 Кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості є законною, тому висновок суду щодо незаконності включення суми заборгованості, яка підлягала до стягнення згідно оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, а також плати за обслуговування кредитної заборгованості є незаконним, оскільки ухвалене внаслідок невірного застосування судом норм матеріального права.

Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи був присутній представник позивача, інщі особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом на підставі копії кредитного договору № Z20.221.71534 від 01.07.2016 року, що 01.07.2016 року між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 220.221.71534 (далі - Договір) в письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти на поточні потреби у розмірі 61179,00 грн. (а.с. 6, 88).

Із довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №Z20.221.71534 від 01.07.2016 року вбачається, що станом на 06.03.2018 р. у позичальника виникла заборгованість у розмірі 102938,42 грн., яка складається з основного боргу 49723,81 грн., простроченого боргу 6825,05 грн., прострочених процентів 13235,7, строкових процентів 9,07 грн., нарахована плата за обслуговування кредиту 1953,51 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту 8028,15, разом пеня 23163,13 грн. (а.с. 97).

Судом встановлено, що ПАТ «Ідея Банк» була складена вимога про усунення порушення кредитних зобов`язань від 06.03.2018 року за вих. № 12.4.2/ Z20.221.71534, яка була направлена на адресу ОСОБА_1 та отримана нею 19.03.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 101), в якій відповідач вимагав від позивача протягом 30 календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати вимоги по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. У вимозі зазначено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги банк буде змушений здійснити стягнення заборгованості у безспірному порядку, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом на власний вибір(а.с. 96).

Представник ПАТ «Ідея Банк» звернулася до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису від 16.04.2018 р. №12.4.2/31296 (а.с. 93-94).

20.04.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. виданий виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №892 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору №Z20.221.71534 від 01.07.2016 року за період 01.08.2017 року по 06.03.2018 року включно в розмірі: 49723, 81 грн. основний борг, 6825,05 грн. прострочений борг, 13235,70 грн. прострочені проценти, 9,07 грн. строкові проценти, 1953,51 грн. нарахована плата за обслуговування кредиту, 8028,15 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 23163,13 грн. пеня, 1700, 00 грн. плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 104638,42 грн. (а.с. 5).

На підставі вказаного виконавчого напису 29.05.2018 року постановою старшого державного виконавця Гребінківського районного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області Зленком О.А. відкрито виконавче провадження №56486578 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору № Z20.221.71534 від 01.07.2016 року, строк платежу за яким настав 01.07.2017 року за період з 01.08.2017 року по 06.03.2018 року включно в розмірі 104638,42 грн. (а.с. 9-10).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. є таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус заборгованість за кредитом на стягнення якої видано виконавчий напис має спірний характер.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 року нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п. п. 2.1.- 2.2., 3.1.-3.2. глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту України № 296/5 1 від 22.02.2012 року для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Пунк 2 вказаного Переліку встановлює, що для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями нотаріусу подаються; а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Із умов Договору судом встановлено, що вимога про строки вчинення виконавчого напису була дотримана.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Дана правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, а також знайшла своє відображення в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 320/8269/15-ц від 16 травня 2018 року, в якій зазначено, що Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Так, судом встановлено, що 01.07.2016 року між приватним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №220.221.71534 (а.с. 6).

Згідно п. 1.1 даного Договору, банк надав кредит на поточні потреби.

Відповідно до п. 2.1 Договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів.

Згідно п. 3.1.3 Договору, позичальник зобов`язується повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п. 4.2.3 Договору.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору (01.07.2016 р.), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно п. 17, 23 ст. 1 вищезазначеного Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, а також у постанові Верховного Суду по справі № 766/1497/16-ц від 06 червня 2018 року.

Враховуючи вищезазначене, встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинна на момент укладення кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин, або правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

А отже стягнення на підставі виконавчого напису суми заборгованості, до якої входила в тому числі і плата за обслуговування кредитної заборгованості, дає підстави зробити висновок про те, що сума заборгованості не була безспірною вже на момент вчинення виконавчого напису.

Посилання позивача на те, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням вимог п. 5.1 та п. 5.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно п. 5.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі Порядок), виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

Відповідно до п. 5.2 вказаного Порядку, якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів.

Згідно п. 5.3 Порядку, якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій.

Отже, зважаючи на вищезазначене, чинне законодавство передбачає можливість вчинення виконавчого напису на копії документа, що встановлює заборгованість.

Так, викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини усправі «Проніна проти України`від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Л.М. Хіль_______________ Л.І. Пилипчук