КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 201/3686/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5709/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в частині та застосування наслідків недійсності правочину,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року,

встановив:

у квітні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила суд визнати недійсним п. 7.1 кредитного договору, укладеного між нею та відповідачем 04 червня 2007 року, в частині обов`язку позичальника щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% суми наданого кредиту у момент надання кредиту та щомісяця період сплати в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, посилаючись на те, що такі умови договору є несправедливими та порушують її права, як споживача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 04 червня 2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 130 000 дол. США строком до 04 червня 2017 року зі сплатою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості. Зазначала, що пунктом 7.1 вказаного кредитного договору було встановлено її, як позичальника, обов`язок сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту у розмірі 1,5% суми кредиту та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% суми кредиту. Позивач вказувала, що встановлення її обов`язку сплачувати зазначену комісію на користь банку без зазначення які саме послуги за неї надаються порушують її споживчі права, оскільки створюють істотний дисбаланс прав сторін договору. Також ОСОБА_1 вказувала, що оспорюваний договір було укладено нею під впливом помилки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з умовами кредитування, а належних обставин, за яких оспорюваний пункт кредитного договору може бути визнано недійсним не навела. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись у повному обсязі не може з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 130 000 дол. США строком до 04 червня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92% щомісячно на суму залишку заборгованості, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% суми кредиту в момент підписання кредитного договору та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% суми кредиту (п. 7.1 Договору).

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що банком було включено до умов договору обов`язок позичальника сплачувати платежі на користь банку (комісію) без надання детального опису за які саме послуги позичальник зобов`язаний сплачувати кошти.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки умови кредитного договору, укладеного між сторонами, свідчать про те, що кредит був наданий позичальнику на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2 , 5 , 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Доводи відповідача про те, що положення даних Правил не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони затверджені Національним банком України вже після укладення спірного кредитного договору, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

З наявної у справі копії кредитного договору вбачається, що його було укладено 04 червня 2007 року, тоді як Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року, що свідчить про порушення відповідачем вимог чинного законодавства на момент укладення кредитного договору з позивачем в частині встановлення у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати у момент підписання договору та щомісячно винагороду на користь банку за надання фінансового інструменту без зазначення, які саме послуги за вказану винагороду надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта). Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Судом першої інстанції вказані обставини не були взяті до уваги. Крім того, суд у рішенні посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 січня 2018 року у справі №752/2236/15-ц, який не може бути врахований при розгляді даної справи, оскільки предметом розгляду у справі, яка переглядалась Верховним Судом, був кредитний договір, укладений у 2015 році, тобто до затвердження 10 травня 2007 року Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо порушення споживчих прав ОСОБА_1 шляхом включення до кредитного договору умов, які суперечили чинному на момент укладення договору законодавству.

Разом з тим, представником відповідача у суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що позивач була обізнана з умовами кредитного договору, в тому числі і зі змістом його п. 7.1, яким було встановлено відсоткові ставки та порядок погашення заборгованості, з моменту його укладення - 04 червня 2007 року. ОСОБА_1 не надала суду переконливих аргументів щодо наявності у неї об`єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права. До суду позивач звернулась 28 березня 2018 року, тобто із пропуском трирічного строку, а доказів щодо поважності причин такого пропуску позивачем не зазначено.

Поряд з цим, колегія суддів відхиляє посилання представника позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги його доводи про те, що спірний правочин було вчинено під впливом обману, оскільки матеріали справи свідчать про те, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 , окрім посилань на порушення її споживчих прав, посилалась на те, що правочин є також недійсним з підстав його вчинення під впливом помилки. Такі суперечливі доводи позивача не підтверджені належними доказами та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Частиною 1 ст. 229 ЦК визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Посилання позивача на те, що при вчиненні правочину вона помилилась щодо своїх прав, що є підставою для визнання договору недійсним, не підтверджені доказами та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Ґрунтовних доводів щодо введення позивача відповідачем в оману під час укладення оспорюваного договору позовна заява та апеляційна скарга також не містять.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням у справі нового судового рішення - про залишення позову без задоволення з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року - касувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним в частині та застосування наслідків недійсності правочину - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуючий

Судді