Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №490/9234/17

провадження №61-47773св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року у складі суддів Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Лівінського І. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 , вимоги якого зменшив під час розгляду справи та просив визнати за ним право приватної особистої власності на: автомобіль легковий універсал-В KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,2 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м; квартиру НОМЕР_2 за цією ж адресою, загальною площею 101,1 кв.м, житловою площею 63,2 кв.м.

Позов мотивовано тим, що спірне майно набуте позивачем, в період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, проте виключно за його особисті кошти. Відповідач не мала самостійного доходу (заробітку) без будь-якої поважної причини, а квартири придбавалися ними фактично після прийняття рішення про розірвання шлюбу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року у складі судді Гуденко О. А. позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні квартири були придбані позивачем за його особисті кошти та після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому це майно не може вважатись таким, що придбано в інтересах сім`ї і має бути визнано особистою приватною власністю позивача на підставі статті 57 СК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватно власності на спірні квартири скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не наведено достатніх та належних доказів, які б свідчили про придбання ним спірного майна за грошові кошти, які належали йому особисто. Позивачем дійсно надані банківські документи, які свідчать про отримання ним значних коштів за роботу моряка в період шлюбу, однак ця обставина, як і те, що відповідач з травня 2013 року по лютий 2017 року не мала заробітку, не спростовують презумпцію належності спірного майна на праві спільної власності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту ним постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права особистої власності на спірні квартири із залишенням в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 60 СК України, оскільки підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на спірні квартири є не лише факт придбання вказаного майна за особисті кошти позивача (пункт З частини першої статті 57 СК України), а те, що зазначене нерухоме майно придбано ОСОБА_1 за час його окремого проживання із відповідачкою у зв`язку із фактичним припиненням їх шлюбних відносин з 2016 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що шлюб з між сторонами існує формально.

Обставини окремого проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин навесні 2016 року не оспорювались і самою ОСОБА_2 в рамках розгляду даної справи.

Спірні квартири придбані ОСОБА_1 під час окремого проживання із ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому, відповідно до частини шостої статті 57 СК України це майно є його особистою приватною власністю.

Висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту придбання позивачем вищевказаного майна за час його окремого проживання із відповідачем є безпідставним та необґрунтованим, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено, що спірні квартири придбані ним за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю.

Твердження відповідача та висновок апеляційного суду про намір позивача придбати спірне майно для спільного проживання подружжя та в інтересах сім`ї, є надуманими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на наявних з матеріалах справи доказах. Режим спільної сумісної власності, встановлений частиною першою статті 60 СК України, на спірні правовідносини не поширюється.

Суд апеляційної інстанції не дав належної правової оцінки показам свідка ОСОБА_3 , не врахував особисте визнання відповідачем факту припинення шлюбних відносин з позивачем навесні 2016 року.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постанова апеляційного суду оскаржуються позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права особистої власності на спірні квартири, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 57 СК Українивизначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбання в період шлюбу квартири, ОСОБА_1 під час розгляду справи не спростував.

Суд апеляційної інстанції встановив, що спірні квартири придбані під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на підставі цивільно-правових угод, які укладались відповідачем на підставі виданої позивачем довіреності в інтересах сім`ї, що узгоджується з довідками банківських установ, відповідно до яких відповідач мала доступ до рахунків позивача, як під час набуття прав на спірні квартири, так і після, користувалась коштами, які знаходились на рахунках в інтересах сім`ї. Джерелом набуття вказаних квартир у власність є кошти, отримані позивачем за роботу моряка в період шлюбу з відповідачем.

Відсутність у ОСОБА_2 в період з травня 2013 року по лютий 2017 року заробітку не спростовує презумпцію належності спірного майна до спільної власності подружжя.

Посилання заявника на те, що у ОСОБА_2 у період шлюбу не було доходів, які б надали їй можливість рівноцінно приймати участь у купівлі спірного майна, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції про віднесення цього майна до спільного майна подружжя, оскільки відповідно до статті 60 СК Українинабуте подружжям у період шлюбу майно належить їм на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_1 , на які він посилався, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутих під час шлюбу квартир, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту набуття ОСОБА_1 спірного майна за грошові кошти, які належали йому особисто, окремо від дружини.

За умови недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти позивача під час перебування у шлюбі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого ним позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірне майно відповідно до частини шостої статті 57 СК України, оскільки такі аргументи під час розгляду справи не підтвердились та спростовуються висновками апеляційного суду, згідно з якими обставини щодо дати фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами не входили до предмету доказування у даній справі, а рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року (у справі про розірвання шлюбу) конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини справи щодо придбання спірного майна під час фактичного припинення шлюбних відносин, щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, та що останнє не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська