Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/4135/17

провадження № 61-26486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державна акціонерна компанія «Укрресурси»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державної акціонерної компанії «Укрресурси» (далі - ДАК «Укрресурси») про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17 липня 2014 року № 25663/02, зобов`язано державу в трьохмісячний строк виконати рішення місцевих судів м. Вінниці, наведених у додатку до РЄСПЛ, в тому числі рішення Замостянського районного суду

м. Вінниці від 01 березня 2004 року, яким зобов`язано акціонерну компанію «Укрресурси» змінити дату звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001 року, видати трудову книжку та провести повний розрахунок, згідно законодавства.

Проте ДАК «Укресурси» тривалий час не виконувала і продовжує не виконувати належним чином, як чинне рішення Замостянського райсуду

м. Вінниці, так і рішення ЄСПЛ. Проявляють бездіяльність і посадові особи відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві).

У березні 2015 року відділ державної виконавчої служби звернувся до суду з листом про повернення йому виконавчого листа № 2/200-2004 для виконання рішення Замостянського районного суду від 01 березня 2004 року і лише

22 жовтня 2015 року винесено постанову ВП № 49014939 про відкриття виконавчого провадження, але виконавча служба вчинити виконавчі дії до ДАК «Укресурси» не може, оскільки остання є банкрутом і перебуває на стадії припинення та має борги перед юридичними і фізичними особами.

Самостійно виконати належним чином рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року арбітражний керуючий - ліквідатор «Укрресурсів» відмовляється, оскільки питання з датою наказу, записами у трудовій книжці та сумою розрахунку необхідно вирішувати суду.

Він подав заяву до Верховного Суду України про перегляд за винятковими обставинами, що викликані ЄСПЛ, ухвали Верховного Суду України, якою його касаційна скарга була відхилена, а рішення Апеляційного суду Вінницької області залишено без змін, яке в свою чергу скасувало рішення Ленінського райсуду м. Вінниці про виплату частини коштів та видачу наказу про його звільнення у 2006 році.

07 грудня 2015 року на його електронну пошту від ліквідатора

ДАК «Укрресурси» надійшла копія наказу № 1 про його звільнення з 01 грудня 2015 року, а також у телефонному режимі ліквідатор не заперечував видати трудову книжку в залежності від того, яке рішення прийме Верховний Суд України на засіданні 14 грудня 2015 року.

Верховний Суд України у постанові, вказав на те, що з огляду на наявність наказу про звільнення з 01 грудня 2015 року підстави перегляду рішень відсутні.

Факти видачі наказу та отримання ним 26 грудня 2015 року трудової книжки встановлено рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області, що набрали законної сили, зокрема від 02 лютого 2016 року, від 11 травня

2016 року.

Проте, сам наказ, дата видачі трудової книжки та її оформлення не відповідають, як чинному законодавству так і рішенню Замостянського районного суд м. Вінниці від 01 березня 2004 року і порушують його права, що вже захищенні рішенням ЄСПЛ та статтею 46 Конвенції.

Зокрема, в наказі № 1 від 01 грудня 2015 року про звільнення не вказана причина звільнення, що зазначена в рішеннях Замостянського районного суду від 01 березня 2004 року та від 25 січня 2001 року, а саме що

його звільнено по пункту 1 статті 40 КЗпП України (ліквідація підприємства).

Згідно інструкції про Порядок ведення трудових книжок, що затверджений спільним наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту України від 23 липня 1993 року № 58, про те що при записі причин звільнення власник зобов`язаний вказувати норму закону, що не здійснено ДАК «Укрресурси».

Окрім того, пунктом 4.1 розділу 4 вище вказаної інструкції зобов`язано власника видати наказ про звільнення, що повинен співпадати з датою видачі трудової книжки та передбачає, що в день фактичної видачі трудової книжки 26 грудня 2015 року власник був зобов`язаний саме 26 грудня

2015 року видати новий наказ, але власник не видав нового наказу і згідно вимог законодавства тепер потрібно видавати новий наказ і в цей же день, але не пізніше наступного дня, видати належно оформлену трудову книжку.

Також в наказі не вказано про виплату йому вихідної допомоги, що передбачено при звільненні, чим порушуються його права.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ № 1 від 01 грудня 2015 року виданий ДАК «Укрресурси» про його звільнення з 01 грудня 2015 року, як незаконний; зобов`язати ДАК «Укрресурси» на виконання рішення ЄСПЛ

від 17 липня 2014 року та рішення Замостянського районного суду

від 01 березня 2004 року видати наказ з датою його звільнення з дня набрання рішенням у цій справі законної сили, по пункту 1 статті 40 КЗпП України (ліквідація підприємства), видати належно оформлену трудову книжку та провести повний розрахунок, стягнути з ДАК «Укрресурси» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня

2017 року у складі судді Романюк Л. Ф. у задоволенні позову

ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відшкодування за затримку проведення повного розрахунку вираховувалось саме в період

з 01 грудня 2015 року, тобто зі зміненої дати звільнення ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 01 грудня 2015 року № 1. Відповідні зміни до вище вказаного наказу влаштовували позивача, що також підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня

2016 року. Крім того, затримка видачі трудової книжки, яка не співпадає з днем видачі наказу про звільнення, не тягне за собою юридичних наслідків щодо видачі нового наказу про звільнення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що із заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вбачається зловживання останнім своїми правами, оскільки при наявності виконаного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, невиконання якого було предметом розгляду ЄСПЛ, останній просить про винесення нового по суті рішення суду, оскільки рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року не було передбачено видачу нового наказу, а лише зміну дати наказу про звільнення

ОСОБА_1 , що і було зроблено арбітражним керуючим - ліквідатором ДАТ «Укрресурси» при видачі наказу № 1 від 01 грудня 2015 року. А, отже, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги в частині скасування наказу № 1 від 01 грудня 2015 року, виданого ДАК «Укрресурси» про звільнення з 01 грудня 2015 року як незаконного та у стягненні з

ДАК «Укрресурси» на його користь моральної шкоди у розмірі 100 000 грн і в цій частині апеляційне провадження закрито.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вищезазначений наказ № 1 від 01 грудня 2015 року є незаконним, оскільки датою звільнення вважається день видачі трудової книжки, а про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним (підпункт 7 пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників).

Оспорюваний наказ виданий 01 грудня 2015 року, при цьому зазначено, що трудова книжка має бути вручена особисто ОСОБА_1 26 грудня

2015 року, тобто відповідач порушив вимоги, передбачені підпунктом 7 пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, відносно того, що датою звільнення має вважатись саме день видачі трудової книжки 26 грудня 2015 року. Зокрема, раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції, тобто відповідач зобов`язаний був видати позивачу оформлену трудову книжку з новими відомостями про звільнення, оскільки днем звільнення вважається саме день видачі трудової книжки.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення та внести записи про звільнення в трудову книжку по пункту статті 40 КЗпП України (ліквідація підприємства) та провести повний розрахунок згідно законодавства є доведеними та підлягають до задоволення, однак в цій частині позовних вимог слід відмовити через пропуск строку виходячи з того, що із зазначеним позовом позивач звернувся до суду 23 лютого

2017 року, а про порушення свого права дізнався 26 грудня 2015 року.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню, але позивачем пропущено передбачений законом строк звернення до суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку звернення до суду.

Будь-яких беззаперечних доказів щодо поважності пропуску зазначеного строку позивачем не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподіл судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про пропущення ним позовної давності. Зазначає, що вчасно звернувся до суду і рішенням Вінницький міський суд Вінницької області від 11 січня 2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області

від 20 лютого 2017 року, його позов задоволено, зобов`язано акціонерну компанію «Укрресурси» видати наказ про звільнення ОСОБА_1

з 26 грудня 2015 року, про що внести відповідний запис у трудову книжку. Але відповідач продовжував порушувати трудове законодавство, не видав наказ і трудову книжку, тому 23 лютого 2017 року він повторно звернувся до суду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року позов ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси» про зміну дати наказу про звільнення та стягнення середньомісячного заробітку задоволено частково, зобов`язано ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу № 25-а-к від 07 березня 2002 року про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001 року та провести з ним повний розрахунок. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом трудового спору у розмірі 900 грн та на оплату адвоката у розмірі 100 грн, а всього у загальній сумі

1 000 грн (а. с. 9-10).

Відповідно до ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2005 року роз`яснено рішення Замостянського районного суду м. Вінниці

від 01 березня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_1 до

ДАК «Укрресурси» про зміну дати наказу про звільнення та стягнення середньомісячного заробітку, а саме, що ДАК «Укрресурси» само повинно визначитися щодо дати видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та КЗпП України, при цьому провести з ним повний розрахунок (а. с. 11).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» державу Україна зобов`язано, зокрема виконати у трьохмісячний строк рішення Замостянського районного суду

м. Вінниці від 01 березня 2004 року (а. с. 6-8).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого

2016 року, стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 767 322 грн з яких доплату за сумісництво посад у розмірі 4 500 грн щомісячно за період з 01 березня 2002 року по 01 грудня 2015 року

(4 500 грн ?165 місяців) = 742 500 грн, середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки з 01 грудня 2015 року по 26 грудня

2015 року на суму 11 322 грн і відшкодування за затримку проведення повного розрахунку за період з 01 грудня 2015 року по 01 січня 2016 року середньомісячний заробіток на суму 13 500 грн (а. с. 21-23).

Відповідно до зазначеного рішення відшкодування за затримку проведення повного розрахунку вираховувалось саме в період з 01 грудня 2015 року, тобто зі зміненої дати звільнення ОСОБА_1 , відповідно до наказу

№ 1 від 01 грудня 2015 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня

2016 року стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток на основній посаді заступника директора, у розмірі 9 000 грн за затримку видачі трудової книжки за період з 09 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року у розмірі 385 200 грн, компенсацію за дві невикористаних щорічних відпустки, при щомісячній доплаті 4 500 грн за період з 01 березня 2002 року по 26 грудня 2015 року у розмірі 49 627 грн, відшкодування за затримку повного розрахунку за період з 01 січні 2016 року по 10 травня 2016 року у розмірі 58 500 грн та вихідну допомогу за один місяць у розмірі 13 500 грн, а всього на загальну суму 506 827 грн (а. с. 24-26).

Із вказаного рішення суду вбачається, що наказом № 1 від 01 грудня

2015 року ДАК «Укрресурси» змінено дату звільнення ОСОБА_1

з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001 року, про що внесено відповідний запис в трудову книжку. Зобов`язано

ДАК «Укрресурси» трудову книжку вручити особисто ОСОБА_1 Цей наказ виконано, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_1 , що оглянута судом у засіданні (а. с. 24-26).

При розрахунку заборгованості, суд у своєму рішенні зазначав змінену дату звільнення відповідно до наказу № 1 від 01 грудня 2015 року.

Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно наказу № 1 від 01 грудня 2015 року ДАК «Укрресурси», на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження виданого ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 22 жовтня 2015 року, зазначено: «Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 08 травня 2012 року на 01 грудня

2015 року на підставі рішення Замостняського районного суд м. Вінниці

від 25 січня 2001 року, про що внести відповідний запис у трудову книжку, яку він вислав цінним листом з описом вкладення. Трудову книжку вручити особисто ОСОБА_1 26 грудня 2015 року» (а. с. 14).

На підставі цього рішення був виданий наказ ДАК «Укрресурси»

№ 06/09/17-ІБ від 06 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та зміни дати звільнення у трудовій книжці.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною п`ятою статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не перевірив по суті рішення суду першої інстанції, яка дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, доводів позивача про те, що він про порушення свого оспорюваного права дізнався 26 грудня 2015 року та вперше він вчасно звернувся до суду, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 02 лютого

2017 року, його позов було задоволено, проте його права не були відновлені.

При цьому, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд не надав оцінки доводам сторін із посиланням на докази щодо обґрунтованості позовних вимог про порушення трудових прав. Вважаючи обґрунтованими позовні вимоги не дав оцінки встановленим обставинам, зазначеним у рішенні про те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

від 11 січня 2017 року було позов ОСОБА_1 задоволено, але останній вважав, що його права не були відновлені та продовжували порушуватись після ухвалення зазначених рішень.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог та звернення ОСОБА_1 за захистом трудових прав з порушенням установленого законом строку й про те, що про порушення своїх прав останній дізнався у грудні 2015 року є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази у справі, дійшов правильного висновку про те, що відшкодування за затримку при проведенні повного розрахунку вираховувалось саме в період з 01 грудня 2015 року, тобто зі зміненої дати звільнення ОСОБА_1 , відповідно до наказу

від 01 грудня 2015 року № 1. Відповідні зміни до вище вказаного наказу влаштовували позивача, що також підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року. Крім того, затримка видачі трудової книжки, яка не співпадає з днем видачі наказу про звільнення, не тягне за собою юридичних наслідків щодо видачі нового наказу про звільнення. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що із заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вбачається зловживання останнім своїми правами, оскільки при наявності виконаного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, невиконання якого було предметом розгляду ЄСПЛ, останній просив про винесення нового по суті рішення суду, оскільки рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року не було передбачено видачу нового наказу, а лише зміну дати наказу про звільнення

ОСОБА_1 , що і було зроблено арбітражним керуючим - ліквідатором ДАТ «Укрресурси» при видачі наказу № 1 від 01 грудня 2015 року. А, отже, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2017 року скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня

2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович