РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/19425/18

Провадження № 22-ц/4815/508/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради,

за участю сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану її представником адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Галінської В.В. від 25 січня 2019 року, проголошене в 10 год. 17 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення - 29 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до малолітньої ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій, крім неї, зареєстрована її внучка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті її дочки ОСОБА_5 - матері ОСОБА_6 , за рішенням суду батьком дитини визнаний ОСОБА_3 , який у спірній квартирі фактично не проживає, а з донькою мешкають за адресою АДРЕСА_2 . В силу вимог частини другої ст.405 ЦК України ОСОБА_4 втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи викладене, позивач просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не користується квартирою за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки є малолітньою, місце її проживання визначає батько. ОСОБА_7 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позбавить її права користування житлом, якому вона зареєстрована з народження, за місцем проживання її покійної матері.

У поданій апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Штогрін В.С. посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є власником квартири, у якій зареєстрована її внучка, яка з 2017 року проживає разом з батьком в іншому жилому приміщенні, що встановлено рішенням суду від 21.11.2017 року та визнається батьком дитини, ОСОБА_3 та, відповідно до ст.82 ЦПК України не встановлюється при розгляді іншої справи. Формальна реєстрація відповідача у квартирі порушує її права як власника. Внучка не є і ніколи не була членом її сім`ї, постійно проживає з батьком в іншому житловому приміщенні, а тому втратила право користування її власністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Частина друга статті 405 ЦК України також встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом встановлено, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради від 27 липня 2016 року.

У даній квартирі з дня свого народження зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є онукою позивачки. Батьками дитини є ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована за місцем проживання матері - ОСОБА_5 , що не заперечується позивачкою.

Дитина проживає з батьком у іншому помешканні.

Згідно з частинами першою, третьою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. За даних конкретних обставин втрата нею права користування квартирою призведе до порушення права дитини, оскільки вона буде позбавлена можливості проживати у квартирі, право на проживання у якій за життя мала її мати.

При цьому належних і допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_4 набула права постійного користування в іншому житлі, а також того, що внаслідок реєстрації у належному ОСОБА_1 житловому приміщенні дитини порушені її права, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Покликання заявника у апеляційній скарзі на те, що малолітня ОСОБА_4 фактично постійно проживає із своїм батьком за іншою адресою правового значення не має.

Право на користування житлом у дитини виникає на підставі факту народження. ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , будучи дочкою позивача, вважалася членом її сім`ї незалежно від ведення спільного господарства.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростовано.

Оскаржуване судові рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану її представником адвокатом Штогрін Вікторією Святославівною залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 травня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.