Провадження № 2/727/216/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі

головуючого судді Слободян Г.М.

за участю секретаря судового засідання Ільчук М.В.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 , в його інтересах представника, адвоката Ставчанського В.С.

відповідача ОСОБА_2 , в його інтересах представника, адвоката Дороган І.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду 1 приміщенні Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частково недійсним доручення ОСОБА_4 в редакції від 29.01.2014 року та про визнання недійсними, укладеного повіреним, з явним перевищенням своїх повноважень, всупереч інтересам довірителя-власника цієї нерухомості; про визнання недійсним укладений повіреним, з явним перевищенням своїх повноважень, всупереч інтересам довірителя-власника цієї нерухомості договору купівлі-продажу присадибної ділянки 0,0364 га своєму сину ОСОБА_2 за самочинно визначеною ним ціною цієї земельної ділянки в сумі 98496,00 грн., з наступним приведенням сторін, у частині відчуження цієї нерухомості в попереднє становище, про стягнення понесених судових витрат, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 площею 0,0364 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Просить, суд визнати недійсним доручення від 29.01.2014р., видане позивачем на ім`я ОСОБА_4 в частині надання представнику права на укладення від імені довірителя договорів купівлі-продажу всієї належної йому нерухомості (квартири та присадибної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , тощо, окрім узаконення самовільного переобладнання квартири позивача за цією адресою.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що був власником квартири, що знаходиться на першому поверсі, та земельної ділянки для обслуговування цієї квартири по АДРЕСА_1 , яка є єдиним його житлом. На вказаній земельній ділянці здійснив самочинне будівництво кімнати площею приблизно 18 м.кв. У 2014 році ОСОБА_4 взявся допомогти позивачу в узаконенні зазначеного самочинно збудованого приміщення. У січні 2014 року позивач видав на ім`я ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність для вчинення дій які необхідні, як він вважав, для узаконення самочинно збудованої кімнати. В кінці 2015 року знайома позивача повідомила йому, що його квартиру продають. Після чого позивач звернувся у Державну реєстраційну службу де дізнався, що 07.03.2014р. ОСОБА_4 від його імені продав зазначену вище квартиру своєму сину - відповідачу ОСОБА_2 , а під час розгляду судової справи з оскарження договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014р., він дізнався і про те, що ОСОБА_4 відчужив своєму сину - ОСОБА_2 , також і земельну ділянку, площею 0,0364 га. призначену для обслуговування зазначеної вище квартири, за ціною 98 496 грн. Стверджує в позові, що згоди представнику на продаж належної йому вищевказаної земельної ділянки не давав, вважає що ОСОБА_4 діяв з перевищенням повноважень, всупереч його інтересам, ціна продажу не відповідала ринковій. Вважає що зазначений вище договір купівлі-продажу та довіреність суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам і не відповідає його внутрішній волі. Додатково зазначає, що оспорюваний договір має ознаки нікчемності встановлені ст. 228 ЦК України, а також недійсності передбачені ст. 230, 232 ЦК України; просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

В наданих суду запереченнях відповідач ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав зазначивши, що вони є необґрунтованими та безпідставними. Посилався на те, що позивач добровільно надав довіреність за життя його батькові ОСОБА_4 на розпорядження усім своїм майном, на власний розсуд. Видана довіреність відповідає вимогам ст. 237, 238, 239, 244, 245 ЦК України, наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012. Крім того, вважає, що позивач не довів наявності умислу у ОСОБА_4 на введення його в оману, щоб спонукати його надати оспорювану довіреність, а тому підстави для застосування ст. 230 ЦК України відсутні. Відповідач вважає, що зазначена норма не може бути застосована до односторонніх правочинів, яким є довіреність, що було встановлено рішенням ВСУ від 19.07.2006 у справі №6-7182св06. Також, відповідач зазначає, що позивач у 2006 році вже видавав ОСОБА_4 аналогічну за змістом довіреність. Відповідач ОСОБА_2 , стверджує, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства та є дійсним і за придбану земельну ділянку в повному обсязі розраховано було з позивачем. Вважає, що за життя батько - ОСОБА_4 діяв добросовісно, в межах повноважень встановлених у виданій йому оспорюваній довіреності, що виключає застосування положень ст. 232 ЦК України. Відповідач додатково посилається на обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду від 12.09.2017р. у справі №727/376/17, яке на його думку має преюдиційне значення, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час подання заперечення), де зазначено, що у вказаній справі позивач в установленому законом спосіб не довів, те, що повірений діяв не в інтересах довірителя та приховано від нього продав своєму сину єдине нерухоме майно довірителя.

Крім цього, відповідач ОСОБА_2 посилається на постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області від 18.03.2016р. про закриття кримінального провадження, якою, на думку відповідача, було установлено відсутність протиправних дій з боку його батька, ОСОБА_4 за життя, щодо вчинення ним оспорюваного договору від імені позивача. Відповідач ОСОБА_2 заперечує, що придбана ним квартира АДРЕСА_3 є єдиним житлом позивача, оскільки, у ній ОСОБА_1 не проживав. Просить, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

02.07. 2018р. задоволено клопотання позивача, залучено у справу співвідповідача ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник, адвокат Ставчанський В.С. в судовому засіданні посилаючись на обставини зазначені в позові, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 та в його інтересах представник, адвокат Дороган І.Г. позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позов не обгрунтований, а одна із позовних вимог вже заявлялася в провадженні Шевченківського районного суду по справі №727/10189/17, провадження 2/727/2160/17 із спору між тими самими сторонами про той самий предмет із тих самих підстав. Довіреність та укладені договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки вчинено з дотриманням норм чинного законодавства, є законними, а тому відсутні підстави для визнання недійсним укладений 07.03.2014 року договір купівлі-продажу належної ОСОБА_1 , присадибної земельної ділянки розміром 0,0364 га., кадастровий номер: НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , проданої повіреним ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 , з явним перевищенням своїх повноважень, за 98496,00 грн. та визнання частково недійсним доручення, що видане ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_4 , посвідчене приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_5 29.01.2014 року, в частині укладення договорів купівлі-продажу ним всієї належної йому нерухомості (квартири та присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ); окрім узаконення самовільного переобладнання квартири за цією адресою. Просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона надавала згоду на придбання (купівлю) нерухомого майна, квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, та земельної ділянки за цією ж адресою, що підтверджується заявою від 07.03.2014 року, засвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Балацьким О.О. Кошти вона з чоловіком передавали представнику продавця ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до підписання договорів купівлі-продажу, які укладалися в інтересах сім`ї, просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги та заперечення щодо них, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, в межах заявлених вимог, зважає на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом належними, допустимими доказами установлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 на підставі рішення 30 сесії 4 скликання Чернівецької міської ради від 24.02.2005 року №673 є власником земельної ділянки площею 0,0364 га у межах згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.145), що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.146-148), оціночна вартість якої становить 98496,00 грн. (а.с.149-159).

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2004 року посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Новосельською І.Л., позивач ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_5 є спадкоємцем майна громадянки ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, спадкова справа №424/2004, зареєстровано в реєстрі за №5-1349. Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою посвідчений договір дарування Ѕ частини квартири від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 21.04.2004 року за реєстровим №5-1536 та посвідчений договір про розірвання договору дарування Ѕ частини квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 02.08.2004 року за реєстровим №5-2356 (а.с.98).

Станом на 17.08.2004 року власником квартири АДРЕСА_3 був позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.99).

Згідно довіреності наданої 05.04.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В., позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 укладати усі дозволені законом правочини по управлінню та розпорядженню рухомим та нерухомим майном: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в користування (як платне так і безоплатне), заставляти, брати в заставу будівлі та інше майно, провадити розрахунки по укладених правочинах; бути представником в усіх державних органах з питань пов`язаних з приватизацією належного йому майна та інше (а.с.68). 29.01.2014 року позивач ОСОБА_1 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. уповноважив відповідача ОСОБА_4 бути його представником в усіх державних, приватних, громадських, господарських, комунальних та інших установах, організаціях і підприємствах України незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, з усіма необхідними повноваженнями з усіх без винятку питань, що стосуватиметься його, в тому числі в учбових закладах з усіх питань (одержання диплому), а також з питань управління та розпорядження всім належним йому рухомим та нерухомим майном, і придбання на його ім`я будь-якого рухомого та нерухомого майна на території України та за її межами, а також продати, купити, обміняти, прийняти в дар, здати в оренду, іпотеку, заставити з метою забезпечення зобов`язань, а також в забезпечення зобов`язань інших осіб (майнова порука), вчиняти будь-які дії щодо належного йому майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; бути його представником в органах влади та місцевого самоврядування, ….; укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу, міни, найму (оренди), дарування, ренти, іпотеки, поруки, кредитні позики, а також договори про внесення змін і доповнень до раніше укладених договорів і договорів про розірвання раніше укладених прав. Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам, строком на десять років. Довіреність підписана позивачем ОСОБА_1 , особу якого встановлено, дієздатність перевірено у присутності приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. (а.с.20, 120). Довіреність позивача ОСОБА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.121-122).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014 року, відповідач ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. 29.01.2014 року, та який як продавець продав ОСОБА_2 , як покупцю квартиру АДРЕСА_6 . За цим договором продавець передав майно (предмет договору) у власність покупця, а представник покупця прийняв майно і сплатив за нього обговорену грошову суму. Продаж майна за домовленістю сторін вчинено за ціною 83233,00 грн., отримані представником продавця від покупця до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором (а.с.10-11).

У відповідності до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 року, відповідач ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. 29.01.2014 року, та який як продавець продав ОСОБА_2 , як покупцю земельну ділянку розміром 0,0364 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою по АДРЕСА_1 . За цим договором продавець передає майно (предмет договору) у власність покупця, а представник покупця приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за ціною 98496,000 грн., отримані представником продавця від покупця під час підписання цього договору (а.с.12-13, 143-144).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, на підставі свідоцтва про право на спадщину ВВС/078033 (а.с.123-134). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 696, виданий 07.03.2014 року (а.с.140).

Відповідач ОСОБА_3 надала згоду на придбання (купівлю) нерухомого майна, квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, що підтверджується заявою від 07.03.2014 року, засвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Балацьким О.О. (а.с.164).

Позивач ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_5 як дарувальник та ОСОБА_4 , який проживає по 1 АДРЕСА_7 як обдарований прийняв у дар Ѕ (одну другу) частину квартири 1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 31,0 кв.м., в тому числі житловою площею 22,0 кв.м., розташованої в будинку за номером АДРЕСА_1 , який підписано як дарувальником так і обдарованим та посвідчений нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 . (а.с.202).

Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 26.07.2004 року, квартира АДРЕСА_3 належала позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_4 , форма власності приватна спільна часткова, частки по Ѕ кожного (а.с.203), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.204).

25.05.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено типовий договір найма власного житлового приміщення про проживання в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_2 з дружиною та дитиною (а.с.205).

У відповідності до копії довідки КЖРЕП №5 №1797 від 27.05.2006 року, в квартирі АДРЕСА_3 загальною площею 33,70 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати, зареєстровані та проживають: позивач ОСОБА_1 , як власник та піднаймачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , дата реєстрації піднаймачів в зазначеному житлі 26.05.2006 року (а.с.201).

Згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , як продавець та громадянин ОСОБА_2 , як покупець придбав квартиру АДРЕСА_3 , що складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 31,0 кв.м., житлова площа 22,0 кв.м., продаж майна за домовленістю сторін вчинено за ціною 83233,00 грн. (а.с.96-97).

Відповідно до довідок КЖРЕП №5 від 01.12.2016 року та 12.04.2018 року, власником без реєстрації в квартирі АДРЕСА_3 являється відповідач ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_1 зазначено як колишнього власника (а.с.206).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 року, за зверненням ОСОБА_8 , кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003889 від 31.12.2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення (а.с.62).

Актом №472 від 08.12.2016 року складеного комісією в складі працівників КЖРЕП№5, колишній власник ОСОБА_1 , 1951 року народження в квартирі АДРЕСА_3 не проживає (а.с.64).

Із копій квитанції та акта звірки взаєморозрахунків за електроенергію №60357 станом на 13.04.2018 року відповідачем ОСОБА_2 заборгованість відсутня (а.с.207).

Рішенням Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 року у справі №727/376/17, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Войціховський А.В. про усунення від права на спадкування за законом відмовлено, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином представника за оскаржуваною довіреністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та єдиним спадкоємцем, що успадкував майно після його смерті (а.с. 69), яке на день розгляду справи набрало законної сили та є чинним, згідно ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 01.11.2017 року, яким апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 року залишено без змін (а.с.71-72).

З постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 (а.с. 62) вбачається, що брат позивача ОСОБА_8 30.12.2015 звернувся до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області про вчинення ОСОБА_4 шахрайства щодо позивача. Дійшовши висновку, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, орган досудового розслідування закрив провадження у справі.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 , форма власності приватна (а.с.65-67).

Рішенням Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017р. у справі №727/376/17 (а.с. 69), яке на день розгляду справи набрало законної сили та є чинним, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином представника за оскаржуваною довіреністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та єдиним спадкоємцем, що успадкував майно після його смерті. Вказані обставини додатково підтверджують сторони у справі.

З постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 (а.с. 62) вбачається, що брат позивача ОСОБА_8 30.12.2015 звернувся до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області про вчинення ОСОБА_4 шахрайства щодо позивача. Дійшовши висновку, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, орган досудового розслідування закрив провадження у справі.

Відповідно до положень ст. 12, 13, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо вимог про визнання частково недійсною довіреності від 29.01.2014 суд зважає на наступне.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Положеннями ч. 1 ст. 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.Як вбачається з оскаржуваної довіреності, позивач уповноважив ОСОБА_4 на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. В довіреності зазначено конкретні дії які може вчинити повірений, зокрема право продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд. Зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону є конкретними та здійсненними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із засад цивільного законодавства.

Отже, обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оскаржуваної довіреності вимогам законодавства, чинного на час її видачі, суд не встановив. Тому підстав для застосування положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд не вбачає.

Також суд не знаходить підстав для визнання довіреності від 29.01.2014 недійсною з підстав передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України - відсутність волі позивача на її видачу, в частині розпорядження квартирою АДРЕСА_3 та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 , надаючи повіреному зазначені в оскаржуваній довіреності повноваження не мав наміру їх надавати, а також те, що повірений ввів в оману позивача змусивши його надати зазначені повноваження.

Посилання позивача на те, що він підписуючи довіреність не читав її зміст не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Також навіть якщо допустити, що такі дії позивача і мали місце, то вони не відповідають принципу добросовісності зазначеному в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. А тому особа, діючи недобросовісно щодо своїх прав та обов`язків, не може покладати відповідальність за настання негативних наслідків від її недобросовісної поведінки на інших учасників правовідносин.

На думку суду, позивач не довів наявності у змісті оскаржуваної довіреності ознак нікчемності, що визначені у ст. 228 ЦК України, а саме: спрямованості довіреності на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст.237 ч.1 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У відповідності до ст.238 ч.1,3 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Нотаріус, у відповідності до глави 6 наказу №296/5 від 22.02.2012 року, зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії ; зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

В ході з`ясування обставин по справі і перевірки їх доказами було встановлено, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. перед підписанням довіреності від 29.01.2014 року було перевірено дієздатність позивача ОСОБА_1 та роз`яснено йому зміст ст.ст. 203, 214, 237-250 ЦК України, ст.ст. 65, 74 СК України, ст. ст. 172-174 Податкового кодексу України, що підтвердив своїм підписом на довіреності позивач.

Суд критично оцінює посилання позивача на те, що нібито він не вчитувався в зміст довіреності, не знав яку ним видано довіреність ОСОБА_4 та на які дії, оскільки як вбачається з оскаржуваної довіреності позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. Зокрема, з досліджуємої довіреності вбачається зазначення конкретних дій, які може вчинити повірений, натомість це дії щодо права продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд, зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону. Таким чином, обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оскаржуваної довіреності вимогам законодавства, чинного на час її видачі, судом не встановлено, як і не встановлено відсутність волі позивача на її видачу.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 , надаючи повіреному зазначені в оскаржуваній довіреності повноваження не мав наміру їх надавати, а також те, що повірений ввів в оману позивача змусивши його надати зазначені повноваження.

Відповідач ОСОБА_2 , який погодився надати покази в якості свідка, будучи допитаний в судовому засіданні пояснив, що квартиру №1 та присадибну земельну ділянку в розмірі 0,0364 га., кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 , він придбав для проживання своєї сім`ї в майбутньому, хоча в квартирі, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці так і не проживали, оскільки ОСОБА_4 невдовзі захворів та потребував сторонньої допомоги. Розрахунок за придбану земельну ділянку він здійснив до підписання договорів, як зазначено в договорах купівлі-продажу від 07.03.2014 року, а кошти були отримані представником продавця від нього, як покупця під час укладення договору. Ним проведено повний розрахунок за придбане майно, жодних претензій від дати укладення договорів купівлі-продажу, квартири і земельної ділянки від 07.03.2014 р., до його покійного батька чи до нього, позивач ОСОБА_1 не пред`являв. Позивач ніколи не вимагав від його батька - покійного ОСОБА_4 . звіт про виконання довіреності у вигляді проміжних документів про узаконення самочинного будівництва, які б свідчили про хід виконання наданого доручення. Пояснив, що позивач ОСОБА_1 добровільно без будь-якого примусу надав батьку довіреність.

Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 суд зазначає таке.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства зокрема є - справедливість, добросовісність та розумність.

Принцип добросовісності - загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, позивач вказує на невідповідність оскаржуваного договору вимогам чинного законодавства - ст. 638, 655 ЦК України, а також зазначає, що ОСОБА_4 будучи його представником зумисно, всупереч інтересам позивача продав належну йому земельну ділянку своєму сину - відповідачу ОСОБА_2 , за ціною, що не відповідала ринковій.

Водночас, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК обов`язок визначити, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин лежить на суді, який ухвалює рішення у справі. Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не можуть розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Тому, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини.

З урахуванням викладеного, суд не погоджується з доводами позивача, що відчуження земельної ділянки, яка слугувала для обслуговування єдиного належного йому житла (квартири АДРЕСА_3 ) не відповідало інтересам позивача, а дії повіреного ОСОБА_4 суперечили принципу добросовісності.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У ч. 3 ст. 238 ЦК України зазначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, в тому числі і тих, представником яких він одночасно є.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні наслідки недійсності правочину визначає ст.216 ЦК України, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Стаття 216 ч.3 ЦК України визначає, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.237, 238 ЦК України , представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ч.1 ЦК України).

Судом встановлено в судовму засіданні, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. перед підписанням і посвідченням довіреності від 29.01.2014 року було перевірено дієздатність позивача ОСОБА_1 та роз`яснено йому зміст ст.ст. 203, 214, 237-250 ЦК України, ст.ст. 65, 74 СК України, ст. ст. 172-174 Податкового кодексу України, що підтвердив своїм підписом на довіреності позивач та як вбачається з оскаржуваної довіреності, позивач ОСОБА_1 уповноважив за життя ОСОБА_4 на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. При цьому, суд звертає увагу, що в довіреності зазначено конкретні дії які може вчинити повірений, зокрема право продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд, зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону.

Суд не погоджуєються з доводами позивача, про те, що вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 року було вчинено під впливом обману, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

Це зумовлено тим, що відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Натомість позивач стверджує, що взагалі не мав наміру укладати оспорюваний договір та не був присутній під час його укладання, а тому можливість застосування обману до позивача виключається. Відповідно до ст.230 ЦК України, під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Крім того, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Проте, наявність вільного волевиявлення з боку позивача ОСОБА_1 щодо надання довіреності та відсутність обману з боку відповідача ОСОБА_2 , його батька ОСОБА_9 вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 року, згідно якої ОСОБА_1 в січні 2014 року надав довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яким уповноважив останнього правом розпоряджатися своїм майном. В березні 2014 року, після переоформлення права власності на квартиру та земельну ділянку на ОСОБА_2 , про його вчинок дізнався його брат ОСОБА_8 , після чого позивач ОСОБА_1 , розуміючи неправильність своїх дій відносно своїх близьких родичів, почав наполягати на поверненні свого майна. Оскільки ОСОБА_4 під час укладення договорів купівлі-продажу діяв в межах повноважень, визначених в довіреності від 29.01.2014 року, суд вважає, що підстав для скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки не має.

Водночас, суд не вбачає підстав передбачених ст. 228 ЦК України для встановлення нікчемності оспорюваного договору чи визнання його недійсним з підстав недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, позивачем не доведено наявності зловмисної домовленості його представника ОСОБА_4 з відповідачем. Суду не надано доказів того, що і у представника позивача, і у відповідача, як сторони правочину, існувала зловмисна домовленість. Сам лише факт того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьком і сином, не може свідчити про зловмисну домовленість зазначених осіб. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 232 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, позивач, будучи стороною оскаржуваного договору, вправі звертатись до суду про визнання його недійсним.

Крім того, суд вважає недоведеним ту обставину, що позивач фактично не проживав у відчуженій у березні 2014 відповідачу квартирі АДРЕСА_3 .

Так надані суду довідка КЖРЕП 5 від 01.12.2016р (а.с. 63), від 12.04.2018 (а.с.206), акт №472 від 08.12.2016 (а.с. 64) не підтверджують того факту, що позивач до укладення оспорюваного договору не проживав у зазначеній квартирі, частина якої знаходиться на спірній земельній ділянці, оскільки вони складені вже після відчуження у березні 2014 року квартири та земельної ділянки.

Водночас, з доданої суду довідки з КЖРЕП 5 від 27.05.2006 (а.с. 201) вбачається, що на час видачі довідки позивач разом з відповідачем і його сім`єю був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_3 .

Отже, позивач зазначає, що відчужена квартира згідно договору купівлі - продажу квартири від 07.03.2014 року є єдиним його житлом, що суперечить відомостям, зазначеним у Інформаційні довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої позивач ОСОБА_6 є власником декількох об`єктів нерухомого майна. Адресою реєстрації позивача ОСОБА_6 є АДРЕСА_4 , однак фактично за даною адресою позивач не проживає, а тільки зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою КЖРЕП №5 від 01.12.2016 року, згідно якої ОСОБА_9 зазначений як власник без реєстрації, а ОСОБА_1 зазначений як колишній власник, та актом №472, складеного КЖРЕП №5 від 08.12.2016 року, згідно якого колишній власник ОСОБА_1 , 1951 р.н., по АДРЕСА_4 не проживає.

Приймаючи рішення у справі суд не бере до уваги надані відповідачем ОСОБА_3 копію договору дарування 1/2 квартири АДРЕСА_3 м . Чернівці ОСОБА_9 від 21.04.2004 та докази про реєстрацію права власності на цю частину квартири за обдарованим (а.с. 202-204), оскільки зазначений договір був розірваний 20.08.2004, що вбачається із звороту свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 98) виданого на ім`я позивача ОСОБА_1 , а тому не має значення для вирішення спору у даній справі.

Також суд не бере до уваги долучений відповідачем типовий договір найму власного житлового приміщення від 25.05.2006 року, який був укладений між відповідачем та позивачем, оскільки даний договір свідчить лише про те, що між сторонами у 2006 році виникли правовідносини із здачі в найм належного позивачу житла ( АДРЕСА_3 ), проте не мають відношення до спірних правовідносин, що є предметом даної справи.

Крім того, суд не погоджується з позицією відповідача, що рішення Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 у справі №727/376/17 має преюдиційне значення для даної справи щодо встановлення недоведеності ОСОБА_8 (позивач у справі) недобросовісних дій померлого ОСОБА_4 (повіреного позивача) пов`язаних з відчуженням спірної земельної ділянки та квартири АДРЕСА_3 на АДРЕСА_7 , яка на ній знаходиться, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах 3, 4 ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з зазначеного вище рішення суду, предметом якого було усунення відповідача у даній справі від спадкування за ОСОБА_4 , а не добросовісність чи недобросовісність виконання ОСОБА_4 обов`язків повіреного за оскаржуваною довіреністю. У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що позивачем ( ОСОБА_8 а не ОСОБА_1), в установлений законом спосіб, не доведено те, що відповідач (очевидно мається на увазі спадкодавця ОСОБА_4 ), діяв не в інтересах довірителя та приховано від нього продав своєму синові єдине нерухоме майно довірителя. Отже, Шевченківський районний м. Чернівці у вказаному судовому рішенні однозначно встановлює лише факт того, що позивач ОСОБА_8 не довів недобросовісність ОСОБА_4 як повіреного позивача у вказаній судовій справі. Проте суд не встановив факту добросовісності виконання ОСОБА_4 обов`язків повіреного ОСОБА_1

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Таким чином, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, безпосередньо досліджені під час судового розгляду, застосувавши норми що регулюють спірні правовідносини, з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 та представник позивача, уклали оскаржуваний договір купівлі-продажу від 07.03.2014р. на спірну земельну ділянку, в межах закону.

Порушення ж вимог закону і як наслідок прав позивача виданою ним довіреністю від 29.01.2014р., суд не встановив та дійшов висновку про відмову в задоволення позовних вимог, як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.03.2014р., так і щодо вимоги про визнання частково недійсною довіреності від 29.01.2014р.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі з`ясованих в судовому засіданні обставин і перевірки їх доказами та керуючись ст.ст.203, 207, 214, 215, 216, 230, 232, 236, 237, 238, 239, 244, 319, 321, 1000, 1003 ЦК України; ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним укладений 7 березня 2014 року договір купівлі - продажу належної ОСОБА_1 , присадибної земельної ділянки, площею 0,0364га., кадастровий номер: НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та про визнання частково недійсним доручення, що видане ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_9 , посвідчене приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Королем О.В. 29.01.2014року, в частині укладення договорів купівлі-продажу нерухомості; приведення сторін в частині відчуження вказаноїго майна у попереднє становище, стягнення судових витрат - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції або відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України через Шевченківський районний суд м. Чернівці. Сторони, які не було присутні при проголошенні даного рішення, мають право на оскарження рішення в той же термін з дня отримання його копії.

Повний текст судового рішення складено 02.05. 2019 року.

Суддя Слободян Г.М.