ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2763/19 Справа № 179/2171/17 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_1, про встановлення факту відмови від власності, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту відмови від власності, вказавши заінтересованою особою ОСОБА_3

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, з яким вона проживала в незареєстрованому шлюбі.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2003 року за нею визнано право власності по праву спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 5,120 га, що належала ОСОБА_4 Після набрання вказаним рішенням законної сили, вона отримала на своє ім'я державний акт серії НОМЕР_1 від 19 січня 2004 року.

Зазначала, що рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2006 року визнаний недійсним заповіт ОСОБА_4, складений на її ім'я, визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 5,120 га та грошові внески.

Вказувала також на те, що через деякий час ОСОБА_1 заявила, що відмовиться від права власності на земельну ділянку у разі сплати їй 15.000 грн. Ці кошти були їй сплачені 17 жовтня 2008 року, про що ОСОБА_1 написала відповідну розписку про отримання коштів та відмови від переоформлення земельної ділянки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила встановити факт відмови 17 жовтня 2008 року ОСОБА_1 від власності - земельної ділянки 5,120 га, розташованої на території Гупалівської сільської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року вимоги заяви ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт відмови 17 жовтня 2008 року ОСОБА_1 від права власності на земельну ділянку площею 5,120 га, яка розташована на території Гупалівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_2

Додатковим рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що між заявником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник спір з приводу права власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, під час розгляду даної заяви ОСОБА_1 заперечувала проти її задоволення та доводила до відома суду природу спірних правовідносин; спір підлягав розгляду в порядку позовного провадження; звернення з заявою про встановлення факту припинення права власності не є належним способом захисту; законодавством не передбачено право відмови від права власності на земельну ділянку на користь інших осіб; проведення відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 за змістом розписки суперечить вимогам Цивільного та Земельного кодексу України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2003 року за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 5,120 га, що належала ОСОБА_4 (а.с.27).

На підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2003 року заявник отримала на своє ім'я державний акт серії НОМЕР_1 від 19 січня 2004 року (а.с.4).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2006 року був визнаний недійсним заповіт ОСОБА_4, складений на ім'я заявника та визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку площею 5,120 га (а.с.22-26).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відмовилася від права власності на земельну ділянку площею 5,120 га, право власності на яку було за нею визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили; заявнику встановлення факту відмови від права власності заінтересованою особою необхідно для можливості внесення відповідного запису до державного реєстру.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1,2 статті321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Ст.140 ЗК України передбачено підстави припинення права власності на земельну ділянку якими є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.142 ЗК України у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

Виходячи з вищенаведених норм, законом передбачена добровільна відмова власника від права на земельну ділянку лише на користь держави або територіальної громади, а не на користь інших осіб. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки (а.с.5) ОСОБА_1 відмовилась від спірної земельної ділянки, право власності на яку визнано за нею рішенням суду від 21 січня 2006 року, за цю землю отримала гроші в розмірі 15.000 грн.

Колегія суддів вважає, що вищезгадана розписка фактично містить умови договору купівлі-продажу, проте не відповідає вимогам, встановленим ст. 657 ЦК України.

Так, відповідно до вимог статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, суд першої інстанції вищенаведених норм матеріального права не врахував та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту відмови від власності.

Зважаючи на результат розгляду справи, додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року про розподіл судових витрат також підлягає скасуванню.

В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 480 грн.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2018 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2018 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_1, про встановлення факту відмови від власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 480 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.