Справа № 464/1302/19 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1332/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні заявниці ОСОБА_2, її представниці ОСОБА_3, заінтересованої особи ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Чорної С.З. від 13 березня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа - ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній сказі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її заяву у повному обсязі. Вважає, що суд не в повній мірі оцінив доводи, викладені у її заяві та надані нею усні пояснення в ході судового засідання. Зазначає, що постійно зазнає психологічного тиску з боку заінтересованої особи, шляхом погроз та утиску її прав, внаслідок чого не може себе безпечно почувати у своїй власній квартирі. Вказує на те, що ОСОБА_4 не несе жодних витрат по утриманню помешкання, в якому проживає, а також не відшкодовує витрати за комунальні послуги, хоча він та його дружина тривалий час такими користуються. Також, звертає увагу на те, що постійні стреси, сварки і погроми, які влаштовуються ОСОБА_4, чинять негативний вплив на її фізичне та психологічне здоров'я. Зазначає, що у неї існують усі підстави остерігатися за своє життя, так як неодноразово отримувала з боку заінтересованої особи погрози щодо розправи з нею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявниці та її представниці на підтримання апеляційної скарги, заінтересованої особи та його представника - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів заяви про видачу обмежувального припису; апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, - колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заявниці слід задовольнити частково з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 350-5, 350-2, ч. 1, 2 статті 350-6, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, п. п. 3, 7, 17 ч. 1 ст. 1, ч. 2, 3 ст. 26, ч.2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», Розділ IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України та відмовляючи в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, виходив з того, що з копії свідоцтва про право власності №С-04231 вбачається, що ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1. Разом із нею проживають мати - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, сестра - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та племінниця - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку №18 від 06.03.2019 виданої ОСББ «Дві Тополі». Заявник обгрунтовує вчинення домашнього насильства погрозами психологічного та економічного характеру, яке підтверджує протоколом про адміністративне правопорушення від 25.01.2019, щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України. В той же час, не доведено жодними доказами, що саме заінтересована особа ОСОБА_4 вчиняв психологічний тиск щодо ОСОБА_2 Сам факт звернення ОСОБА_2 в поліцію із заявою, складення адміністративного протоколу серії ГР №425030 від 25.01.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ч.1 ст.173-2 КУпАП не свідчить про вчинення домашнього насильства заінтересованою особою, оскільки рішення не прийнято. Встановлено, що Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 01.03.2019 справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за ч.1 ст.173-2 КУпАП повернуто в Сихівський ВП ГУНП у Львівській області для належного оформлення. Заявником в судовому засідання долучено Акт від 27.02.2018, в якому співласники будинку засвідчують те, що 14.12.2018 близько 22.20 год. ОСОБА_4 у квартирі, яка належить ОСОБА_2 вибив двері у кімнату заявниці та Акт від 14.12.2018, в якому співласники будинку ствердили, що 27.02.2018 близько 21.30 год. ОСОБА_4 перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння висловлювався нецензурною лайкою в сторону заявниці. Однак дані події нічим не підтверджуються, постанов про притягнення заінтересованої особи до адміністративної відповідальності не надано. Крім того суд враховує, що ОСОБА_4 є чоловіком рідної сестри ОСОБА_7, яка зареєстрована та проживає в одній квартирі із заявником за адресою: АДРЕСА_1, на протязі року там спільно проживають. Так під час розгляду справи судом встановлено, що дійсно між заявником та заінтересованою особою виникли неприязні відносини щодо проживання у квартирі АДРЕСА_1. Встановлено, що в провадженні Сихівського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення. Однак заявником не надано доказів того, що заінтересована особа чинить домашнє насильство та є беззаперечним кривдником, а підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв'язку з відмовою у видачі обмежувального припису, відсутні. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису у якій просила винести обмежувальний припис ОСОБА_4 строком на 6 місяців, що включає в себе наступні заходи:

-заборона перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2, а саме у квартирі АДРЕСА_1;

-усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, що є у приватній власності заявника;

-заборони ОСОБА_4 наближатися на відстань 1 км. до місця її проживання, роботи.

Заяву мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Разом із нею в квартирі зареєстрована її мати, сестра та племінниця. З 2017 сестра почала спільно проживати з ОСОБА_4 в її квартири. Спочатку їх спільного проживання в квартирі ОСОБА_4 поводився пристойно, але з часом коли дізнався, що вона є одноосібним власником квартири почав погрожувати їй та матері, чинити перешкоди у користуванні житлом, шантажувати їх, що забере племінницю з дому та чинить інший психологічний тиск. Такі дії з його боку супроводжувались погрозами про те, що він змусить її поділити квартиру з сестрою. Внаслідок чого її сестра під впливом ОСОБА_4 почала поводитись різко та чинити на неї з матір'ю тиск, перешкоджати в користуванні квартирою. Вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення, після чого останній перейшов до більш агресивних дій. Після одруження з її сестрою заявляє, що не збирається покидати квартиру, приходить часто в стані алкогольного сп'яніння, вчиняє сварки, ламає техніку, меблі, вдирається до кімнати її матері або до неї та залякує їх, погрожує. На підтвердження такої поведінки складено протокол про адміністративне правопорушення від 25.01.2019, щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. У зв'язку із тим, що вона не може почуватися себе безпечно у своїй квартирі, оскільки зазнає постійного психологічного тиску шляхом погроз та утиску її прав з боку ОСОБА_4 Просила винести обмежувальний припис щодо ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:

1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

За ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) дитина-кривдник - особа, яка не досягла 18 років та вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

2) дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства;

3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

4) економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

5) запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

8) особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

9) оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи;

10) програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків;

11) програма для постраждалої особи - комплекс заходів, спрямованих на позбавлення емоційної залежності, невпевненості у собі та формування у постраждалої особи здатності відстоювати власну гідність, захищати свої права у приватних стосунках, у тому числі за допомогою уповноважених органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

12) протидія домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки;

13) профілактичний облік - здійснення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України організаційно-практичних заходів щодо контролю за поведінкою кривдника з метою недопущення повторного вчинення домашнього насильства, за дотриманням ним тимчасових обмежень його прав та виконанням обов'язків, покладених на нього у зв'язку із вчиненням домашнього насильства;

14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи;

15) сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності;

16) терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров'я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства;

17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ст. 2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.

За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім'ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, за умови спільного проживання, а також на суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах:

1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини;

2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства;

5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства;

7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб;

8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

9) ефективна взаємодія суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об'єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.

У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.

За ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:

1) запобігання домашньому насильству;

2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству;

3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством;

4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать:

1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства;

2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства;

3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку;

4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини;

5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов'язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються;

6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.

За ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають:

1) постраждала особа або її представник;

2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування;

3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім'ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв'язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов'язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов'язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:

«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров'я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).

43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов'язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).

44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов'язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов'язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).

45. Надалі, стаття 3 зобов'язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з'ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов'язання розслідувати - це "не зобов'язання отримати результат, а зобов'язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).

46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров'я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»

«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення В.Б. з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право В.Б. на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно В.Б. було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).

56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення В.Б. з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади В.Б. (Див. Вищенаведений § 16).

57. Не оспорювався і той факт, що В.Б. неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому зв'язку В.Б. з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв'язуватися з нею будь-якими засобами, - В.Б. дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що дозволивши В.Б. проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.

58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.

59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання видалення В.Б. від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і право В.Б. користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не позбавивши В.Б. свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що грунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.

60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов'язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»

«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов'язання по "поваги" приватного життя і сім'ї. Ці зобов'язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).

70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов'язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»

«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку В.Б. У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.

72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов'язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.

73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов'язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов'язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу Сандра Янкович, § 46).

74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо В.Б., що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з боку В.Б. до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити право В.Б. не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи право В.Б. користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).

75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов'язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.

Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»

Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 з травня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності №С-04231 (а.с. 5).

З довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку №18 від 06.03.2019 виданої ОСББ «Дві Тополі» вбачається, що разом з ОСОБА_2 у вказаній квартирі проживають та зареєстровані її мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, сестра - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та племінниця - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи, також, вбачається та учасниками справи не оспорено, що ОСОБА_4 є чоловіком рідної сестри ОСОБА_7, яка зареєстрована та проживає в одній квартирі із заявником за адресою: АДРЕСА_1, та він принаймні з липня 2017 року проживає у згаданій квартирі.

Окрім наведеного матеріалами справи достеменно встановлено вчинення протягом тривалого часу заінтересованою особою домашнього насильства у формі психологічного насильства стосовно заявниці.

Так, ОСОБА_4 хоч і не пов'язаний родинними чи сімейними зв'язками з заявницею, проте протягом тривалого часу проживає у її квартирі, пов'язаний з нею спільним побутом, учасники справи мають відповідно взаємні права та обов'язки.

Факти вчинення психологічного насильства у формі образ, погроз, залякувань, що спричинили емоційну невпевненість у заявниці, викликали побоювання за свою безпеку, як мінімум шість разів у період 2018 року заінтересованою особою стосовно заявниці, а саме 27.02.2018 року, 17.04.2018 року, 18.04.2018 року, 10.12.2018 року, 14.12.2018 року та 15.12.2019 року підтверджуються такими доказами:

-актом співвласників багатоквартирного будинку 4 «б» від 27.02.2018 року стосовно нецензурної лайки ОСОБА_4;

-листом Сихівського відділу поліції №860/40/04/08/18 від 7.05.2018 року про факти звернення ОСОБА_2 17.04. та 18.04.2018 року стосовно неправомірних дій, зокрема, і ОСОБА_4, що зареєстровані у журналі ЄОЗПВКПП Сихівського ВП, згідно якого, теж, з ОСОБА_4 було проведено профілактичну бесіду виховного характеру та вказано на недопустимість вчинення протиправних дій та доведено до відома законодавство щодо запобігання та протидії домашньому насильству;

-листом Сихівського відділу поліції №169/40/01/08-2019 від 31.01.2019 року про факти звернення ОСОБА_2 10.12. та 15.12.2018 року стосовно неправомірних дій ОСОБА_4, що зареєстровані у журналі ЄОЗПВКПП Сихівського ВП, з якого також вбачається, що вказані факти не містили ознак кримінального правопорушення, однак, також, зазначено і про складення протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 (очевидно суд вбачає йдеться про події 14.12.2018 року);

-актом від 14.12.2018 року співвласників багатоквартирного будинку 4 «б» про факт вибиття дверей у квартирі заявниці;

-протоколом про адміністративне правопорушення від 25.01.2019 стосовно ОСОБА_4 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с. 8) з якого, зокрема, вбачається те, що ОСОБА_4 14.12.2018 року о 22 год. 20 хв. за адресою АДРЕСА_1 вчинив психологічне насильство стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_6, а саме будучи в п'яному вигляді вдарив ногою в двері їхньої кімнати, налякавши їх та завдав шкоди їх психічному здоров'ю;

-фактом звернення ОСОБА_2 в суд з позовом до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення (справа №464/2601/18).

Окрім цього факт конфліктних ситуацій у вказані дні не заперечив і сам ОСОБА_4, однак вважає, що у конфліктах фактично брали участь лише його дружина та заявниця, він фактично у таких участі не брав, що стосується конфлікту 14.12.2018 року, то двері були зламані ним випадково. Вважає, що напружена обстановка і конфлікти мають місце у квартирі з приводу питань користування квартирою та права власності на таку.

Додатково непрямо факти тривалого психологічного насильства в сім'ї підтверджуються і, також, листом відділу "Служби в справах дітей» Сихівського району №2608-1369 від 26.03.2019 року, з якого вбачається, також, факт звернення поліції у вказаний орган з приводу вчинення насильства в сім'ї ОСОБА_4 в присутності неповнолітньої ОСОБА_8 у такому йдеться, також, про те, що, зокрема, і з ОСОБА_4 була проведена профілактично-роз'яснювальна бесіда та попереджено про неприпустимість вчинення будь-якого насильства в сім'ї.

Крім цього, факт стресової ситуації у сім'ї, підвищеного рівня тривожності у неповнолітньої ОСОБА_8, великого бажання позбутися депресивного стану підтверджується, також, і протоколом індивідуальної консультації ОСОБА_8 практичного психолога ОСОБА_14 від 9.08.2018 року.

Незважаючи на те, що заінтересована особа жодного разу не був притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності стосовно вчинення насильства в сім'ї, колегія суддів вважає, що вказані докази в своїй сукупності підтверджують факт тривалого психологічного насильства в сім'ї та хоч окремі епізоди насильства і не досягали такого рівня, що свідчив про необхідність притягнення ОСОБА_4 до адміністративної чи кримінальної відповідальності (окрім 14.12.2018 року), однак, зважаючи на неодноразовість вчинення протиправної поведінки; її до певної міри систематичність, а також збільшення загрози насильницьких дій, що в своїх останніх проявах підпадає, також, під ознаки адміністративного правопорушення, - суд вважає, що вказані докази, а, також, пояснення заявниці, якою такі докази більш деталізовано, свідчать про те, що вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства в сім'ї щодо заявниці має місце тривалий час, а, також, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на час розгляду справи апеляційним судом слід вважати існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_4, а також можливої ескалації такого насильства.

Про вказане, а саме наявність таких ризиків, свідчать, як згадані докази, а також, і заперечення самої заінтересованої особи своїх дій; не усвідомлення всієї серйозності таких; небажання врегулювати існуючу напружену ситуацію та змінити свою поведінку. Про це додатково свідчить і факт звернення заявниці в органи поліції щодо насильницьких дій заявника і після ухвалення судом рішення, а саме 31.03.2019 року (чого учасники справи не заперечили).

Зважаючи на вказане, - судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Так, судом безпідставно не було вжито заходів тимчасового обмеження прав для ОСОБА_4 стосовно заявниці, що є необхідним зважаючи на вчинення ним насильства.

Однак, такі заходи як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки будь-яких своїх прав заінтересована особа не позбавляється, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме прав на життя, здоров'я, безпеку, житло, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).

Тому, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким видати обмежувальний припис, строком на 2 місяці, що включає в себе наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4:

-заборонити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2, а саме у квартирі АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 покинути приміщення вказаної квартири;

-заборонити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 наближатися на відстань 300 м до місця проживання ОСОБА_2 (будинок АДРЕСА_1

Вказаним доводи апеляційної скарги та заяви ОСОБА_2 слід визначити частково обґрунтованими та такі задовольнити частково.

В задоволенні решти заяви слід відмовити.

Постанову апеляційного суду слід допустити до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 березня 2019 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким заяву ОСОБА_2, заінтересована особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису- задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4:

-заборонити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2, а саме у квартирі АДРЕСА_1;

- усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 покинути приміщення вказаної квартири;

-заборонити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 наближатися на відстань 300 м до місця проживання ОСОБА_2 (будинок АДРЕСА_1

Встановити строк дії обмежувального припису - 2 (два) місяці, який рахувати з дня прийняття постанови апеляційного суду.

Постанова апеляційного суду підлягає обов'язковому негайному виконанню.

В задоволенні решти заяви - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра