КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5421/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року (суддя Піхур О.В.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у серпні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007р. у розмірі 38 596,53 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 042грн 35коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 22 серпня 2007р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 2246, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 35 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, комісійної винагороди та інших платежів в порядку, на умовах та у строки, визначені договором.

Також позивач посилався на те, що 30 травня 2008р. між банком та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007р., за умовами якого сторони домовились про збільшення кредитного ліміту і визначили його в розмірі 49 505 доларів США зі сплатою 16 % річних, комісійної винагороди та інших платежів в порядку, на умовах та у строки, визначені договором.

Відповідно до додаткового договору № 2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007р., укладеного 26 лютого 2010р. між банком та ОСОБА_2, сторони погодили реструктуризацію простроченої заборгованості по кредиту та зміну графіку погашення кредиту шляхом перерахування сплати прострочених платежів рівномірними частинами на весь термін кредитування, що залишився, та зменшення розміру щомісячних платежів, що мають сплачуватися з лютого 2010р. по січень 2011р. в межах строку кредитування за кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 22

серпня 2007р. між банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 4947, предметом якого є садовий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 62,60 м2, житловою площею 30,80 м2, та земельна ділянка площею 0,0460га, що знаходиться в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - ведення садівництва, які належать на праві приватної власності ОСОБА_2

У зв'язку із збільшенням розміру зобов'язання ОСОБА_2 перед банком, 13 травня 2008р. між сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 4947 від 22 серпня 2007р.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2, що випливають з кредитного договору, між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 лютого 2010 року був укладений договір поруки № 7002 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007р., за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у загальному розмірі 62 010 доларів США, проте відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання по кредитному договору щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим за даним кредитним договором станом на 5 травня 2018р. існує заборгованість у розмірі 38 596,53 долари США, яка складається з 17 732,02 долари США заборгованості по тілу кредиту; 6 328,93долари США заборгованості по процентам; 9 194,73 долари США заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату основного боргу за період з 4 травня 2015р. по 4 травня 2018р.; 3 287,03 долари США заборгованості за пенею за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту за період з 4 травня 2015р. по 4 травня 2018р.; 1 512,93 долари США - суми трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу за період з 4 травня 2015р. по 4 травня 2018р.; 540,89 доларів США - суми трьох процентів річних від прострочених сум заборгованості по відсоткам за період з 4 травня 2015р. по 4 травня 2018р.

Позивач зазначав, що відповідачам неодноразово направлялись листи-повідомлення, листи-застереження та листи-вимоги з метою інформування їх про необхідність виконання кредитних зобов'язань та погашення наявної заборгованості, проте вимоги не виконані.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007р. у розмірі 36 542,71 доларів США та три відсотки річних у розмірі 57 177грн 13коп., а також судові витрати в розмірі 15 042грн 35коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині стягнення з неї заборгованості та судових витрат.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки вважає, що суд не врахував, що позивач у даній справі є неналежним, так як суду не надано доказів, що позивач є правонаступником Печерського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України».

Також відповідач посилається на неврахування судом тієї обставини, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває спір про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором, що призводить до подвійного стягнення.

Крім того, відповідач вважає, що судом безпідставно не застосовано строк позовної давності щодо позовних вимог до ОСОБА_2, так як направивши 14 березня 2014 року вимогу про дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, банк змінив строк виконання основного зобов'язання, який сплинув 29 квітня 2014 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду у серпні 2017 року.

Також відповідач не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості та стягненням трьох відсотків річних на нараховані проценти за користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить її задовольнити, посилаючись на безпідставне незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог позивача, заявлених до ОСОБА_2

У поданому ПАТ «Державний ощадний банк України» відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, вважаючи доводи відповідача безпідставними та такими, що не спростовують висновків оскаржуваного рішення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3, не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_3, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката ОСОБА_5, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 22 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк» та ОСОБА_2 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 2246, за умовами якого банк зобов'язався надати грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США, а позичальник зобов'язалася повернути кредит до 22 лютого 2016 року щомісячними платежами у розмірі 389 доларів США та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі, на умовах укладеного договору.

Відповідно до копії видаткових касових ордерів за період з 22 серпня 2007 року по 8 квітня 2008 року банк видав, а ОСОБА_2 отримала 45 010 доларів США (с.с.143-151 т.2).

30 травня 2008 року ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_2 уклали додатковий договір № 1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007 року, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у сумі 49 505 доларів США, які позичальник зобов'язалася повернути щомісячними платежами у розмірі 551 долар США та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 16% річних.

Відповідно до копії видаткових касових ордерів за період з 30 травня 2008 року по 23 вересня 2008 року ОСОБА_2 отримала 17 000 доларів США (с.с.152-157 т.2).

Отже, загалом позичальником було отримано 62 010 доларів США.

Доводи апеляційної скарги, що позичальником було отримано тільки 49 505 доларів США, спростовуються наданими позивачем копіями видаткових касових ордерів, які містять підписи ОСОБА_2 про отримання грошових коштів, а з наданого апеляційному суду відповідачами розрахунку заборгованості вбачається, що ними не врахована тільки сума 2500 доларів США, які були отримані ОСОБА_2 23 вересня 2008 року (с.с.157 т.2).

26 лютого 2010 року між банком та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007 року, за умовами якого сторони визначили порядок погашення кредитної заборгованості.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 7002, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати за повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором та здійснити погашення кредиту у розмірі 43 416,39 доларів США до 22 лютого 2016 року та сплатити кредитору проценти у розмірі 16% річних.

Також у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2, між нею та банком був укладений іпотечний договір № 4947, посвідчений 22 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Присяжнюк О.М.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 22 лютого 2016 року ОСОБА_2 кредит у повному обсязі не повернула та не сплатила проценти за користування грошовими коштами, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази наявності заборгованості по поверненню кредиту, сплаті процентів та пені, а вимоги про стягненню 3% річних підлягають задоволенню у гривневому еквіваленті.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Пунктом 2.3.1. договору відновлювальної кредитної лінії сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту у цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування, сплати комісійних винагород та інших платежів, що належать до сплати за цим договором,у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором.

Пунктом 5.2. договору сторони визначили, що за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню у розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

З наданих суду документів вбачається, що 14 березня 2014 року банк направив на адресу позичальника лист-вимогу про дострокове повернення кредиту протягом тридцятиденного строку з дня отримання листа. Лист був отриманий ОСОБА_2 28 березня 2014 року, отже строк виконання зобов'язання настав 29 квітня 2014 року.

Вказані обставини не заперечували сторони під час судового розгляду.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та пені.

Велика палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах зазначала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, постанова від 4 липня 2018 року Справа № 310/11534/13-ц).

Отже, позивач, пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, має право на отримання суми неповерненого кредиту, проценти з користування кредитом та пеню за прострочку виконання зобов'язання станом на 29 квітня 2014 року.

З наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості станом на 5 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 має заборгованість за тілом кредиту у сумі 17 732,02 доларів США, за процентами станом на лютий 2016 року - 6 328,93 долара США, за пенею за несвоєчасне повернення кредиту станом на 4 травня 2018 року - 9 194,73 долара США та за пенею за несвоєчасну сплату відсотків станом на 4 травня 2018 року - 3 287,03 долара США.

Однак, вказаний розрахунок заборгованості зроблений без врахування вищезазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, тому колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 732,02 долара США, процентів станом на 29 квітня 2014 року у сумі 1 176,60 доларів США та пені станом на 29 квітня 2014 року за несвоєчасне повернення кредиту - 299,65 доларів США та за несвоєчасну сплату відсотків - 53,40 долара США (с.с.181-187 т.2).

Доводи апеляційної скарги, що позичальником було отримано тільки 49 489,64 доларів США, а банком не врахований платіж у сумі 1316,02 долара США за 6 грудня 2013 року на погашення тіла кредиту, спростовані наданими позивачем копіями видаткових касових ордерів з підписами ОСОБА_2, які підтверджують отримання останньою 62010 доларів США, та розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що платіж у розмірі 1832 доларів США, внесений відповідачем 6 грудня 2013 року, був врахований банком, як щомісячний платіж на погашення тіла кредиту за серпень та листопад 2013 року, та процентів за грудень 2013 року.

При цьому, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 свої підписи у видаткових касових ордерах не заперечувала, тому суд не мав правових підстав для неприйняття вказаних доказів.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем була подана заява про застосування позовної давності.

У порушення вимог ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції не навів обґрунтування не застосування позовної давності до заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є

підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 6.3. договору відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007 року сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього договору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності у один рік до вимог про стягнення пені не ґрунтуються на умовах договору та нормах матеріального права.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи вимогу позивача про дострокове повернення кредитної заборгованості, яку відповідач повинна була виконати до 29 квітня 2014 року, з вказаної дати почався перебіг позовної давності за кожною вимогою.

З даним позовом банк звернувся до суду 28 липня 2017 року (с.с.215 т.2).

Разом з тим, частиною 2 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2246 від 22 серпня 2007 року і на даний час провадження у зазначеній справі триває.

Таким чином, пред'явленням вищезазначеного позову банк перервав позовну давність, яка згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України почалася заново з 29 липня 2014 року, а відтак з даним позовом банк звернувся у межах трирічного строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, що суд застосував позовну давність до вимог, заявлених до ОСОБА_3, однак не застосував позовну давність до вимог, заявлених до ОСОБА_2, є безпідставними, так як у задоволенні вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_3, суд відмовив у зв'язку із припиненням поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, а не у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва наявний спір про звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості за цим же кредитним договором, тому ухвалення рішення у даній справі призведе до подвійного стягнення, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ст. 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

На час розгляду судом даного позову зобов'язання не виконане.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі 6-1080цс15.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності стягнення 3% річних із всієї суми боргу, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року, справа № 373/2054/16-ц.

Доводи апеляційної скарги, що 3% річних не можуть нараховуватися на заборгованість по процентам, суперечать положенням ст. 625 ЦК України так як вона є простроченим грошовим зобов'язанням, а договором відновлювальної кредитної лінії №

2246 від 22 серпня 2007 року не передбачений інший процент за прострочення зобов'язання.

Згідно частини 1 статі 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення.

Таким чином, позивач має право на отримання 3% річних на всю суму боргу, починаючи з дати його виникнення - 30 квітня 2014 року і до дня постановлення судового рішення.

Разом з цим, подаючи заяву про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути 3% річних за період з 4 травня 2015 року по 4 травня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За період з 4 травня 2015 року по 4 травня 2018 року період прострочки становить 1097 днів, тому 3% річних по заборгованості за тілом кредиту становить 1598,80 доларів США (17732,02 х 3 х 1097 : 100 : 365), а 3% річних за процентами становить 106,10 доларів США (1176,60х3х1097:100:365), однак позивач просив стягнути 3% річних за заборгованістю по тілу кредиту 1 512,93 долара США, тому колегія суддів вважає, що загальний розмір 3% річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 становить 1 619,03 доларів США.

Суд безпідставно визначив вказану суму у еквіваленті до гривні, так як зобов'язання визначено у доларах США.

Доводи апеляційної скарги, що позивач є неналежним, спростовуються наданими позивачем суду першої інстанції довіреностями ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості та скасуванню в частині стягнення 3% річних з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та частково задоволення позовних вимог (54%), підлягає зміні рішення суду в частині стягнення судового збору, а

позивач повинен частково (45%) повернути ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року в частині визначення розміру заборгованості та судових витрат змінити, зменшивши їх розмір з 36 542,71 долара США до 19 261,07 долара США та з 15042,35грн до 8 209грн 26коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року в частині стягнення 3% річних у сумі 57 177,13грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка проживає у АДРЕСА_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 09322277, яке знаходиться у місті Києві, вулиця Володимирська, 27, 1 619,03 доларів США - 3% річних.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 09322277, яке знаходиться у місті Києві, вулиця Володимирська, 27, на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка проживає у АДРЕСА_2, судові витрати у сумі 10 153грн 59коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 травня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк