Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 667/766/16-ц

провадження № 61-23430св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Корабельної районної ради у м. Херсоні,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2017 року в складі судді Хайдарової І. О. та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 березня 2018 року в складі колегії суддів: Бугрика В. В., Базіль Л. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Корабельної районної ради у м. Херсоні, про визнання права особистої власності та виділ частки із спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 07 березня 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 , від якого у них народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До укладення шлюбу, у листопаді 2003 року на підставі договору купівлі-продажу нею придбано квартиру АДРЕСА_1 . Після укладення шлюбу зі ОСОБА_5 та народження дітей, вони з її чоловіком, потребували поліпшення житлових умов, у зв`язку з чим 24 травня 2012 року придбали квартиру АДРЕСА_2 за 208 000,00 грн, із яких: 52 000,00 грн отримано в кредит; 128 000,00 грн - її особисті кошти, отримані від продажу належної їй квартири та 28 000,00 грн - спільні кошти подружжя. Кредит погашений у 2014 році, жодних зобов`язань перед банком у позивача та її чоловіка не має. 03 серпня 2015 року її чоловік ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі з квартири АДРЕСА_2 . Спадкоємцями після померлого ОСОБА_5 є вона, як його дружина, його діти та батьки - відповідачі у справі. Позивач вважає що їй має належати 81/100 частини квартири АДРЕСА_2 , а решта частина квартири підлягає спадкуванню.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просила визнати за нею право особистої приватної власності на 62/100 частини квартири АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частини у спільному майні подружжя, що складає 19/100 частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 62/100 частини квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини у спільному майні подружжя, що складає 19/100 частини квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, при цьому позивачем доведено, що вона внесла особисті кошти, отримані нею від продажу належної їй на праві приватної власності квартири, при купівлі спірної квартири, а тому її право особистої приватної власності складає 62/100 частини цієї квартири, інша 38/100 частини спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя, 1/2 частини якої (19/100) належить позивачу.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 22 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що належними та допустимими доказами у справі встановлено, що позивач внесла особисті кошти, отримані від продажу її квартири за договором купівлі-продажу, при придбанні квартири, яка є предметом спору, а тому її право особистої приватної власності на квартиру складає 62/100 частини. Також судом встановлено, що спірну квартиру подружжя за життя спадкодавця придбало у шлюбі, а отже 38/100 частини цієї квартири є спільним сумісним майном подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У березні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного суду касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 березня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що задовольняючи позов повністю, суд у резолютивній частині рішення не вирішив позовної вимоги щодо виділу частки, визнавши за позивачем право особистої приватної власності на частину квартири, суд порушив права дітей, зменшивши їх частину в праві власності на спірну квартиру, безпідставно стягнуто з неї судовий збір з огляду на те, що вона неодноразово пропонувала укласти мирову угоду та передати спірне майно на користь внучки, суди не дослідили жодних доказів, поданих на обґрунтування позовних вимог, із огляду на те, що позивачем не доведено внесення її особистих коштів для придбання спірної квартири. Судами не встановлено фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін, посилаючись на те, що позовних вимог про виділ частки у праві власності на спірну квартиру нею не заявлялося, а тому такі вимоги і не були предметом розгляду судом. Ухваленими у справі судовими рішення не відбулося порушення прав дітей, з огляду на те, що вони проживають разом із нею в квартирі та ніколи не були власниками жодної частки в ній.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 подала заперечення на відзив на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 07 березня 2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , про що складений відповідний актовий запис № 81. Під час перебування в шлюбі у подружжя народилися дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 23 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бєгєй В. О., ОСОБА_1 . продала ОСОБА_9 належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вказаної квартири вчинено за 128 000,00 грн, які продавець ОСОБА_1 отримала повністю.

24 травня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського суду Херсонської області Воєводиною І. М., відповідно до умов якого ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вказаної квартири вчинено за 208 000,00 грн. У договорі купівлі-продажу зазначено, що дружина покупця ОСОБА_1 надала згоду на укладення цього договору.

При цьому 24 травня 2012 року ОСОБА_5 уклав із ПАТ «Універсал банк» кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав йому грошові кошти у сумі 52 000,00 грн, які останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами. Строк кредитування до 10 травня 2027 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов`язань за вказаним кредитним договором, 24 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» укладений договір поруки, відповідно до умов якого позивач поручилася перед банком за виконання її чоловіком усіх його зобов`язань за кредитним договором.

24 травня 2012 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5 також укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І. М. відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 24 травня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися: позивач, як його дружина, яка діє від свого імені та в інтересах дітей, а також батьки померлого, які є відповідачами у справі.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про задоволення позову з урахуванням того, що спірна квартира набута подружжям під час перебування у шлюбі, частина коштів у розмірі 128 000,00 грн, яка витрачена на придбання спірної квартири, є особистими коштами позивача, отриманими останньою від продажу належної їй на праві приватної власності квартири, а тому її право особистої приватної власності на спірну квартиру складає 62/100 частини, при цьому 38/100 частини спірної квартири є спільним майном подружжя, яке підлягають поділу між ними в рівних частинах.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик