Справа № 463/6244/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2602/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Львів

Справа № 463/6244/15-ц

Провадження № 22-ц/811/2602/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року у складі судді Леньо С.І.

у справі

за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання права власності, виділ частки земельної ділянки у спільній властності,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає що воно є незаконним та необґрунтованим, що полягає у неповноті встановлення обставин, які мають значення для справи та неправильності установлення обставин, які мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував той факт, що спірна земельна ділянка була набута шляхом приватизації відповідно до Декрету КМУ Про приватизацію земельних ділянок безоплатно і в межах норм граничного розміру, визначених ст. 67 Земельного кодексу України, що свідчить про рівність їх участі у такому набутті та відповідно про рівність їх часток у приватизованому майні, згідно ухвали Львівської міської ради № 523 від 31.10.1996 р. до якої в подальшому ухвалою Львівської міської ради № 356 від 14.10.1999 р. внесено зміни і передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 627 кв.м. для обслуговування житлового будинку.

Відповідно п. 5 ППВСУ від 22.12.1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Звертає увагу суду на те, що не було проведено судову будівельну-технічну експертизу незважаючи на те, що ухвалою суду від 16.03.2017 року за клопотанням представника позивача дану експертизу було призначено. Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції посилався на висновок судової земельно-технічної експертизи, яка була проведена замість судово будівельно технічної експертизи. Даний факт дає підстави стверджувати про неналежність та недопустимість такого доказу, як висновок судової земельно-технічної експертизи № 1778 від 23.03.2018 року, що була проведена на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова про проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Вказує, що Личаківський районний суд м. Львова у своєму рішенні обґрунтовує відмову у задоволенні первинних позовних вимог позивачів про поділ спірної земельної ділянки, не зважаючи на те, що позовні вимоги були змінені, зокрема вимога поділу земельної ділянки була змінена на виділ з земельної ділянки окремої ділянки, що б відповідало 4/9 часткам на підставі заяви про уточнення позовних вимог.

Зазначає, що позиція Личаківського районного суду м. Львова про безпідставність позовних вимог є незаконною та необґрунтованою із огляду на завдання цивільного судочинства відповідно ст. 2 ЦПК України, що закріплює гарантію ефективного ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб з огляду на обставини справи і неможливість у повному обсязі користуватися позивачами своїм правом власності на земельну ділянку, яка перебуває у спільній сумісній власності між позивачами і відповідачами.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 право власності по 1/9 частки земельної ділянки площею 0,0627 га.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Баюш Л.В., Теслюк ОСОБА_10 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю зареєстрованого в Книзі записів державних актів за 3-5 №308 земельна ділянка у АДРЕСА_1 розміром 0,0627 га передана у спільну сумісну власність на підставі Ухвали Львівської міської ради народних депутатів № 523 від 31.10.1996 року ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 для обслуговування житлового будинку

АДРЕСА_1 будинок АДРЕСА_1 , що розташований на спірній земельній ділянці, складається з двох квартир. Квартира № 1 загальною площею 85, 8 кв.м. перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (до квартири належить комора в підвалі площею 39,6 кв.м.), Квартира № 1а загальною площею 73,1 кв. м. перебуває у власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (до квартири належить комора в підвалі площею 19,4 кв.м.).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.121 т.1) відповідач ОСОБА_7 успадкувала після смерті ОСОБА_11 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 .

На підставі договору про зміну форми власності від 04.09.2007р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.119 т.1) співвласники квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 домовились про зміну форми власності 4/5 частин зазначеної квартири з спільної сумісної на спільну часткову, де за кожним визнано по 1/5 частин цієї квартири.

Відповідно до договору дарування від 20.09.2007р. (а.с.123 т.1), ОСОБА_12 подарувала 1/5 частки зазначеної квартири ОСОБА_7

Загальна площа будинку становить 158,9 кв.м. Відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства № 6-Д від 19.01.2006р. (а.с.6 т.1, 40 інвентаризаційної справи), такий будинок знятий з балансу міської ради житлових будинків та переданий власникам приватизованого житла.

Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.11.2011р. (а.с.30 т.1) та від 08.06.2013р. (а.с.36 т.1), після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідач ОСОБА_7 успадкувала по 1/9 частці земельної ділянки, відповідна відмітка про що проставлена в державному акті на право приватної власності на землю. Нотаріально посвідчена згода про визначення за померлим ОСОБА_11 1/9 частки земельної ділянки надана ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_17 , від імені якої діяв ОСОБА_18 19.10.2011р. (а.с.161 т.1), а аналогічна згода після смерті ОСОБА_12 надана ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_17 , від імені якої діяв ОСОБА_18 15.04.2013р. (а.с.162 т.1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.08.2014р. (а.с.124-129 т.1),вбачається, що інші 7/9 частин земельної ділянки належать позивачам та відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку що обставини справи в сукупності, зокрема те що незважаючи на поділ будинку на дві окремі квартири рішення про його поділ або виділ частки не приймалось, а частки позивачів у праві спільної власності в будинку не визначені, висновок експертизи, яким встановлено неможливість реального поділу земельної ділянки з передачею позивачам 4/9 частки земельної ділянки а відповідачам 5/9 частки цієї земельної ділянки свідчать про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Спільна сумісна власність полягає в тому, що її учасники не мають наперед визначених часток. По суті, всі співвласники спільної сумісної власності мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369, ч. ч. 1, 3 ст. 370 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття відповідачами права власності на квартиру) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 1 листопада 2017 року у справі №334/2465/14-ц.

Судом першої інстанції правильно встановлено з матеріалів цивільної та інвентаризаційної справ та не заперечувалось сторонами, що, незважаючи на поділ зазначеного будинку на дві окремі квартири рішення про його поділ або виділ частки не приймалось.

Окрім того за клопотанням сторін у справі була призначена експертиза. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 1778 від 23.03.2018р. (а.с.209-215 т.1), реальний поділ земельної ділянки переданої для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 з передачею у власність позивачам 4/9 частки земельної ділянки, а відповідачам 5/9 частки цієї земельної ділянки технічно не можливий.

Доводи апеляційної скарги, щодо неналежності та недопустимості такого доказу як висновок судової земельно-технічної експертизи №1778, колегія суддів не бере до уваги оскільки назва експертизи не впливає на правильність її висновків. В висновку експертизи № 1778 від 23.03.2018р. надано відповіді на поставлені в ухвалі запитання.

Незгода позивачів з експертизою не може слугувати підставою для скасування рішення суду, окрім того іншого висновку сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.05.2019р.

Головуючий

Судді