ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2698/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Литвин Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є невісткою позивача, яка більше року не проживає в спірному будинку, а кілька років потому вона зі своїми речами переїхала і проживає в будинку АДРЕСА_2 . Спірним житлом вона не цікавиться, не сплачує вартість житлово-комунальних послуг, будь-яких її речей в будинку немає. В будинку АДРЕСА_2 вона проживає зі своїм чоловіком, сином позивача, та їхніми двома неповнолітніми дітьми. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, а наявність її реєстрації в спірному будинку перешкоджає позивачу отримати субсидію за отримані житлово-комунальні послуги, отримати банківський кредит. За таких обставин просять визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що ОСОБА_2 є зареєстрованою в будинку АДРЕСА_1 і дійсно проживала в ньому з дітьми та чоловіком до березня 2017 року. В зв`язку з постійними сварками з позивачем та його дружиною, вживанням алкоголю та наркотичних засобів її чоловіком, вона була змушена перейти до будинку АДРЕСА_2 . Крім того, позов про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням було подано позивачем до Дарницького районного суду м. Києва 14.11.2017 року, тобто через 8 місяців після її виселення. При цьому ч.2, ст.405 ЦК України передбачає не проживання особи у спірному жилому приміщення понад 1 рік, а такий період в розумінні вказаної норми права ще не настав, тому порушення прав позивача як власника спірного будинку не відбулось. За таких обставин просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.

У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_7 , сином позивача ОСОБА_1 , 7.03.2003 року, який був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №200 (а.с.31). Від зареєстрованого шлюбу вказане подружжя має двох неповнолітніх дітей: синів - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32-33).

Спірний будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Харківською районною державною адміністрацією від 27.01.1993 року. Згідно реєстраційного напису на правоустановчому документі вказане свідоцтво було зареєстроване 25.03.1993 року у Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за реєстровим номером №27262 (а.с.8, зворот. бік). Спірний будинок є одноповерховим загальною площею 91,9 м2, жилою площею 57,9 м2 (а.с.11-17). Зареєстрованими на день розгляду справи в спірному будинку є вказані сторони по справі: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_7 та їх неповнолітні діти: сини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також дружина позивач ОСОБА_10 , що підтверджується ксерокопією будинкової книги (а.с.9-10) і не заперечувалось учасниками справи.

Згідно ч.2, ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилами ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач стверджував у судовому засіданні, що відповідач з сім'єю добровільно залишила спірне житло, однак відповідач заперечувала цьому і вказувала, що між сторонами по справі, дружиною позивача та її чоловіком систематично виникали сімейні сварки та конфлікти, тому що її чоловік зловживав алкоголем, з цого приводу вона йому робила зауваження, а батьки його захищали (позивач та його дружина). Вказані обставини підтверджуються двома заявами відповідача від 8.05.2016 року та 31.07.2017 року, з якими вона зверталась до Дарницького управління національної поліції в м. Києві (а.с.27-28), відповіддю вказаного органу (а.с.29), висновком про результати розгляду звернення громадянина від 14.08.2017 року (а.с.30), а також витягом з ЄРДР від 8.05.2016 року (а.с.31).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили в суді, що до березня 2017 року відповідач з дітьми проживали у спірному будинку, але між нею та родиною позивача часто виникали сварки та конфлікти, свекруха її не раз ображала та словами виганяла з житла, в результаті чого вона в березні 2017 року перейшла проживати до іншого будинку. Свідок ОСОБА_9 пояснив, що між його мамою, з одного боку, батьком, дідом, позивачем по справі, та бабою постійно виникали сварки, позивач та його дружина часто ображали та принижували матір, тому вони з мамою в березні 2017 року перехали до іншого будинку.

Таким чином, судом достеменно встановлено, що причиною переїзду відповідача до іншого місця проживання були систематичні сварки та конфлікти з позивачем та його родиною, а не добровільне особисте бажання відповідача жити окремо, при цьому позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не надали судові доказів у розумінні положень ст.76-80 ЦПК України, які б спростували описані вище докази, і які б стали підставами для залишення ОСОБА_2 спірного житла з поважних підстав.

За змістом ч.1, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як наголошує ч.1, ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пункт 1, частини 2 цієї ж статті зазначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Як передбачено ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналізуючи встановлені обставини справи та докази надані сторонами по справі, суд вважає, що положення ч.2, ст.405 ЦК України, які регулюють правовідносини між власником нерухомого майна і його користувачем (ами), передбачають втрату права користування житлом при умові відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік в ньому, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, при цьому будь-якої домовленості між позивачем і відповідачем не існує.

Як вбачається зі змісту штампу канцелярії Дарницького районного суду м. Києва, позивач звернувся до суду з даним позовом 14.11.2017 року, а відповідач залишила спірне житло в березні 2017 року, тобто між датою залишення житла і датою звернення до суду пройшло тільки 8 місяців, тому суд приходить до висновку, що житлове право, а також право власності позивача відповідачем не було порушене, оскільки не минув річний термін, передбачений положенням ч.2, ст.405 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Верховний Суд України від 13.07.2011 року у справі №6-24478св10 „…з урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові про визнання відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки на момент пред'явлення позову ще не сплинув річний термін передбачений ст.405 ЦК України, протягом якого за ними зберігається право користування жилим приміщенням".

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову позивача ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.4-5; 10; 12-13; 76-80; 81-82; 133; 141; 259; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.47 Конституції України, ст.15-16; 405 ЦК України, Ухвали Верховний Суд України від 13.07.2011 року у справі №6-24478св10; ст.4; ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :