Справа №487/7015/18 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/1007/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

її представника - ОСОБА_7 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 11 березня 2019 року о 08 годині 20 хвилин, в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Біцюка А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди та смерті пішохода,

В С Т А Н О В И Л А:

22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

08 липня 2018 року близько 15 год. 00 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним трамваєм КТМ-7, інвентарний номер 2131, біля будинку № 20 по пр. Жовтневому в м. Миколаєві, та рухаючись зі сторони вул. Південної в напрямку вул. Будівельників у Інгульському районі м. Миколаєва, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_5 - сина позивача, який, в результаті отриманих у наслідок дорожньо-транспортної пригоди травм - помер на місці.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Миколаївській області від 20 вересня 2018 року, кримінальне провадження № 0000196, внесеного до ЄРДР 08 липня 2018 року, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаною дорожньо-транспортною пригодою їй, як матері загиблого ОСОБА_5 , спричинено матеріальну шкоду, що складається з витрат на ритуальні послуги у розмірі 6 930 гривень, витрат на проведення поминального обіду вартістю 2 550 гривень, та витрат на виготовлення та установку пам`ятника вартістю 29 980 гривень.

Крім того, їй, як матері, загиблого ОСОБА_5 , діями КП «Миколаївелектротранс», як володільця джерела підвищеної небезпеки (трамвая), спричинено моральні та фізичні страждання, які вона оцінила в 20 000 гривень.

Посилаюсь на наведене, позивач просила стягнути з КП «Миколаївелектротранс» на її користь матеріальну шкоду у розмірі 39 460 гривень та моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 6 930 гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Стягнуто з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» в дохід держави судовий збір у розмірі 218, 80 гривень .

КП «Миколаївелектротранс» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.

Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи частково позов, суд 1 інстанції виходив з того, що з відповідача, як законного володільця джерела підвищеної небезпеки, підлягають стягненню на користь позивача лише 6 930 гривень на відшкодування витрат на ритуальні послуги, пов`язанні з похованням, та 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Що ж до витрат на проведення поминального обіду та передбачуваних витрат на виготовлення та установку пам`ятника, то вони відшкодуванню не підлягають, перші через їх безпідставність, а другі - за передчасністю.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 8 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

В той час в незалежності від наявності вини у особи, яка завдала шкоди смертю потерпілого виникає обов`язок на відшкодування таких витрат. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності (п. 4 Постанови від 01 березня 2013 року).

Згідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження (а.с.5).

ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 11 липня 2018 року (а.с.3).

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження № 0000196 від 20 вересня 2018 року, що сталась 08 липня 2018 року за участю водія трамвая КТМ-7, інвентарний номер 2131 , ОСОБА_4 , яка, керуючи технічно справним трамваєм КТМ-7, інвентарний номер 2131, рухалася зі сторони вул. Південної в напрямку вул. Будівельників в Інгульському районі м. Миколаєва, біля будинку № 20 по пр. Жовтневому допустила наїзд на пішохода ОСОБА_5 , що, порушуючи п.п. 4.7, 4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України, не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово вибіг поза пішохідним переходом на трамвайні колії, об`єктивно маючи змогу виявити, що у його напрямку наближається трамвайний засіб, не відмовився від переходу трамвайних колій у невстановленому місці, а продовжив прискорюючись, рухатись у напрямку іншого боку трамвайних колій. Водій трамвая ОСОБА_4 технічної можливості зупинити трамвай до лінії руху пішохода не мала. В результаті ДТП від отриманих тілесних ушкоджень пішохід ОСОБА_5 помер на місці.

Зазначеною постановою від 20 вересня 2018 року кримінальне провадження № 0000196, внесеного до ЄРДР 08 липня 2018 року, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.6-7).

Відповідно до копії технічного паспорту трамвая, власником трамвая КТМ-7, інвентарний номер 2131 , є КП « Миколаївелектротранс » (а.с.39-40).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент ДТП транспортний засіб, яким ОСОБА_1 спричинено шкоду, був зареєстрований за КП «Миколаївелектротранс», а водій даного трамвая ОСОБА_4 , перебувала з останнім в трудових правовідносинах.

ОСОБА_1 понесено витрати на ритуальні послуги на суму 6 930 гривень, що підтверджується копією квитанції від 12 липня 2018 року (а.с.10) і які повинен відшкодувати їй відповідач.

Також ОСОБА_1 здійснила витрати на проведення поминального обіду на суму 2 550 гривень, що підтверджується копією накладної (а.с. 11).

Крім того, ОСОБА_1 планує понести витрати на виготовлення та встановлення пам`ятника на загальну вартість 29 980 гривень, що підтверджується копією накладної № 51, виданої 22 серпня 2018 року (а.с.13).

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, щодо відмови в задоволенні вимог позивача в частині витрат на поминальний обід, оскільки вказані витрати не відноситься до витрат на поховання та витрат на виготовлення та установку пам`ятника, вартість яких, на момент ухвалення рішення, не сплачена, тобто фактично це є витратами на майбутнє, що не передбачено нормами чинного законодавства.

За правилами частин 1 та 2 ст. 1167 ЦК України відшкодуванню підлягає і моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд першої інстанції в повній мірі врахував глибину і ступень моральних та фізичних страждань ОСОБА_1 , стягнувши з відповідача на її користь 10 000 гривень моральної шкоди.

Докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх зазначених обставин, суд не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від11 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.