Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 489/4245/14-ц

провадження № 61-1165св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Базовкіної Т. М., Данилової О. О., від 13 грудня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона та відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Проте, більше десяти років у квартирі відповідачі не проживають, комунальні платежі за квартиру не сплачуть.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі статті 72 ЖК Української РСР.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, у складі судді Спінчевської Н. А., від 07 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні спору районним судом належним чином не досліджено обставини справи, судом не було враховано причини непроживання відповідачів у спірному житлі, які були викликані як необхідністю уникнення конфліктних ситуацій в сім`ї, так і влаштуванням особистого життя з утворенням сім`ї, що унеможливило сумісне проживання сторін в одній квартирі. Непроживання відповідачів за місцем їх реєстрації, як встановлено апеляційним судом, пов`язано з конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідачів від свого права на проживання в спірній квартирі. Суд апеляційної інстанції врахував, що відповідачі іншого постійного житла не мають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасуватипостанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року і залишити в силі заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі з 2000 року, після того як покинув сім`ю та переїхав проживати до іншої жінки. Відповідач ОСОБА_3 у 2005 році одружився і теж покинув спірне житло. Відповідачі не мають наміру проживати у спірному житлі, не несуть витрат по його утриманню, поліпшенню житлових умов, проведенню поточних ремонтних робіт. Заявник стверджує, що усі витрати щодо утримання квартири вона несе самостійно. Характер відсутності відповідачів у житловому приміщенні не носив тимчасовий характер, відповідачі залишили спірне житло по причині утворення нових сімей і можливості проживати за іншою адресою, останні не мають наміру проживати у спірній квартирі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямпризначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу відповідачі посилаються на те, що касаційна скарга є безпідставною та не підлягає до задоволення, оскільки ґрунтується на припущеннях позивача щодо фактичних обставин справи. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявляють, що позивач навмисно цілеспрямовано прагне позбавити відповідачів законного права на житло. Вказала, що вони періодично проживають у спірній квартирі, у ній знаходяться їхні особисті речі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру № 543 від 26 лютого 1982 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_2 , з урахуванням членів його сім`ї: дружини ОСОБА_4 , доньки ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 , надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно із довідкою форми № 3 від 27 травня 2014 року у спірній квартирі зареєстровані: відповідачі: ОСОБА_2 (основний квартиронаймач) та ОСОБА_3 , позивач - ОСОБА_1 , а також ОСОБА_5 (син позивача).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, переоцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, відносини, які склалися між сторонами спору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідачі, як близькі родичі, постійно підтримували сімейні стосунки з позивачем, а позивач не ставила питання щодо зняття їх з реєстрації у спірній квартирі, а звернувшись до суду, не повідомила їх про наявність такого спору у суді, зазначивши адресу їх проживання в спірній квартирі.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідачів іншого постійного житла.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що тимчасова відсутність відповідачів за місцем їх реєстрації пов`язана із конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідачів від свого права на проживання у спірній квартирі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта