Справа № 495/7267/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

05 березня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

Головуючого-одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі Акопян М.А.

Справа №495/7267/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до КП "Автотранссервіс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ., яка діє на підставі довіреності,

представник КП "Автотранссервіс" - Гуцол Є.В., який діє на підставі довіреності;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП "Автотранссервіс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, неодноразово уточнював свої позовні вимоги та в останній редакції уточненого позову просить суд (а.с. 132):

стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі 3690,75 грн.;

заробітну плату за 30 та 31 травня 2018 року - 635, 68 грн.;

середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні - 44497, 60 грн.;

моральну шкоду у розмірі 128725,20 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 06.01.2016 року він працював на КП "Автотранссервіс", з 21.09.2016 року на посаді старшого механіка.

29.05.2018 року ОСОБА_1 на адресу КП "Автотранссервіс" було направлено заяву про звільнення відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпПУ, в зв`язку з порушенням трудового законодавства, а саме невиплатою заробітної плати з березня 2018 року та вказав дату звільнення 31.05.2018 року. Лист було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення та отримано підприємством 31.05.2018 року.

30.05.2018 та 31.05.2018 року КП "Автотранссервіс" було складено акти відсутності на роботі ОСОБА_1 , хоча останній перебуваві на роботі.

Наказом № 33-к від 15.06.2018 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади механіка КП "Автотранссервіс" на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул. Розрахунку при звільненні з ним не проведено, трудову книжку не видано.

04.10.2018 року відповідач в добровільному порядку скасував наказ №33-к від 15.06.2018 року та видав новий наказ №104-к, відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено з 31.05.2018 року за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпПУ. При цьому позивачем було переписано заяву про звільнення.

Згідно розрахунків, наданих позивачем, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 3690,75 грн. (а.с. 133); розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 44497,60 грн. (з 05.07.2018 року по 05.02.2019 рік) (а.с 134); заробітна плата за 30 та 31 травня 2018 року - 635, 68 грн.

Крім того позивач зазначає, що дії відповідача щодо порушення прав позивача у сфері трудових відносин, звільнення позивача з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ принизили ОСОБА_1 , завдали останньому моральної шкоди та призвели до моральних страждань та інших негативних наслідків морального характеру. Протиправні дії відповідача щодо звільнення та несплати заробітної плати, вимагає від ОСОБА_3 додаткових зусиль по організації свого життя для того щоб гідно існувати. Порушення прав позивача винними діями відповідача завдало ОСОБА_1 душевних страждань, він постійно знаходиться в пригніченому стані, втратив спокій, його самопочуття та психологічний стан погіршився. Завдану відповідачем моральну шкоду позивач оцінив в 128 725, 20 грн. (а.с. 135).

Ухвалою від 11.09.2018 року провадження по справі було відкрито (а.с. 56-57).

29.10.2018 року позивач подав до суду уточнений позов, який був прийнятий судом (а.с. 78-81).

Позивач, його представник за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник КП "Автотранссервіс" - Гуцол Є.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних ОСОБА_1 заперечував.

Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 06.01.2016 року працював на КП "Автотранссервіс", з 21.09.2016 року на посаді старшого механіка, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с. 82-83).

30.05.2018 та 31.05.2018 року КП "Автотранссервіс" було складено акти відсутності на роботі ОСОБА_1 ..

Наказом № 33-к від 15.06.2018 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади механіка КП "Автотранссервіс" на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул (а.с. 82-83, 12).

04.10.2018 року відповідач в добровільному порядку видав новий наказ №104-к, відповідно до якого внес зміни до наказу від 15.06.2018 року №33-к виключивши п. 1 даного наказу та виклав п. 1 у наступній редакції:

"1. Звільнити ОСОБА_1 , старшого механіка КП "Автотранссервіс" з займаної посади, 31.05.2018 року, за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпПУ".

У трудовій книжці ОСОБА_1 . зроблено відповідний запис: запис за №13 недійсний (звільнений з займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ за прогул) (а.с. 83, 84).

Відповідно до видаткового касового ордеру остаточний розрахунок з позивачем був здійснений по 04.07.2018 року.

Трудова книжка була видана ОСОБА_1 27.07.2018 року, в цей же день було проведено фактичну виплату всіх сум, що належать позивачу від підприємства при звільненні, вказана обставина не була спростована відповідачем.

Згідно із ст.47, частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.07.2018 року по 27.07.2018 рік, що становить 17 робочих днів (без вихідних).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 317,84 грн. х 17 = 5403,28 грн.

Крім того, зважаючи, що перший наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із прогулами 30.05.2018 та 31.05.2018 року був визнаний самим відповідачем недійсним, тобто вказані дні не вважаються прогулами та підлягають оплаті в розмірі 635, 68 грн. (2 х 317,84 грн.).

Таким чином, всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6038,96 грн. (635,68 + 5403, 28 грн.).

Доводи позивача про наявність заборгованості відповідача по сплаті заробітної плати позивачу в розмірі 3690,75 грн. не знайшли свого підтвердження та були спростовані наданими відповідачем письмовими доказами, довідками про рух коштів ОСОБА_1 за 2018 рік; довідкою КП "Автотранссервіс" про відсутність заборгованості по виплаті заробітної плати.

З приводу заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача понесеної позивачем моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Посилання позивача на спричинення відповідачем йому моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням від 15.06.2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, суд не приймає до уваги, оскільки вказані правовідносини не були предметом спору та не досліджувалися судом.

Однак, з огляду на встановлення судом вини відповідача з затримки розрахунку всіх сум, які підлягають сплаті при звільненні ОСОБА_1 , що має наслідком стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наявні обгрунтовані підставі для стягнення з відповідача на користь позивача понесеної останнім моральної шкоди.

Моральна шкода, спричинена ОСОБА_1 виразилася у душевних стражданнях та хвилюваннях позивача з приводу несвоєчасного отримання усіх належних йому грошових сум у зв`язку зі звільненням; понених позивачем додаткових зусиль по організації свого життя для того, щоб гідно існувати; витрачений позивачем час на поновлення своїх прав та понесення у зв`язку із цим додаткових зусиль.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує принцип розумності та справедливості, характер та ступінь заподіяних позивачу винними діями відповідача душевних страждань та визначає розмір моральної шкоди у 5000 грн., який на думку суду є достатнім та справедливим для відшкодування, завданої позивачу моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 263-268, 273,354, 355 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до КП "Автотранссервіс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з КП "Автотранссервіс" () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6038,96 грн.

Стягнути з КП "Автотранссервіс" () на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 11.03.2019 року.

Суддя: О.О.Боярський