РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/2594/18

Провадження № 22-ц/4815/517/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради

Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2019 року у складі судді Левчук В.В., ухвалене в м. Костопіль Рівненської області о 12 год. 56 хв., повний текст рішення складено 13 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області, про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу з відповідачем дитина проживає з позивачем, а відповідач не цікавиться дитиною, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає, хоча позивач не чинить перешкод у спілкуванні дитини з батьком. ОСОБА_2 не виявляє бажання спілкуватися із сином, фактично розвитком та утриманням сина займається вона та її чоловік ОСОБА_4 .. З цих підстав вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 . Покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних та достовірних доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявністю конфлікту між колишнім подружжям, які, створивши нові сім`ї, не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також тим, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує. Судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом; суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження та встановлення фактичних обставин справи та без надання належної оцінки доказам у справі, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що їхній спільний з відповідачем син ОСОБА_3 народився хворобливою дитиною і протягом перших трьох років свого життя майже постійно перебував на стаціонарному лікуванні, починаючи з відділення патології новонароджених - до неврологічного відділення. Додає, що про стан дитини відповідачу було достеменно відомо, проте він самоусунувся від допомоги, піклування і виховання, якими займалася саме вона , а в подальшому - разом із ОСОБА_4 , вітчимом дитини. Звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази, зокрема, характеристики з дитячого садочка, висновок органу опіки та піклування, а також покази свідків, допитаних в судовому засіданні, одностайно вказують на те, що відповідач не бажав брати на себе відповідальність за сина, виховувати його, сплачувати кошти за його лікування та реабілітацію, підтримувати та розвивати, і, більш того, - навіть не цікавився життям дитини. Заперечує покликання місцевого суду в оскаржуваному рішенні на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» в частині, де факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав визнано судом таким, що свідчить про інтерес батька до дитини, оскільки у вказаній справі мали місце обставини заборони позивачу в`їзду на територію України протягом п`яти років, тоді як відповідач у даній справі мав необмежені можливості щодо виконання батьківських обов`язків, а також звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Доводить, що покликання сторони відповідача на те, що останньому чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною, не відповідають дійсності, адже наявні докази в справі свідчать, що відповідач не цікавиться життям дитини, з одного боку, а з іншого - листом ГУ Національної поліції в Рівненській області підтверджується, що з 2010 року і по даний час з боку ОСОБА_2 не було жодних звернень про неправомірну поведінку ОСОБА_1 щодо здійснення перешкод у спілкуванні з спільною дитиною. Зазначає, що судом не було взято до уваги інтереси дитини, хоча і пояснення ОСОБА_3 були заслухані судом, і в них він вказав, що , що хоче носити прізвище « ОСОБА_3 » та вважає своїм батьком ОСОБА_4 , хоча і знає, що у нього інший біологічний батько. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_1 виданим 08.11.2017 року Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Рівненській області, актовий запис про народження №14 .

Після розірвання шлюбу між сторонами спільна дитина проживає з матір`ю.

Позивачка ОСОБА_1 наданий час проживає у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . Малолітній ОСОБА_3 проживає разом із позивачкою та її чоловіком.

Відповідач ОСОБА_2 також стровив іншу сім`ю, проживає в зареєстрованому шлюбі. Згідно характеристики, виданої Малолюбашанською сільською радою Костопільського району Рівненської області від 22.10.2018 року за № 1196/02-12, характеризується за місцем проживання позитивно, доброзичливий, урівноважений, порядний, скарг на його дії не надходило.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з січня 2018 по грудень 2018 року ОСОБА_2 сплачував на користь ОСОБА_1 аліменти та додаткові кошти (витрати, допомогу), що підтверджується відповідними квитанціями установи банку за січень-грудень 2018 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Рівненської міської ради Рівненської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 03.12.2018 року № 08-1957, відповідач ОСОБА_2 навчанням дитини не цікавиться, за весь час навчання жодного разу не був у школі, не спілкувався з класним керівником, але заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає спілкуватись з дитиною; позивачка ОСОБА_1 та її сім`я чинять йому перешкоди у спілкуванні із сином. За результатами розгляду питання комісія вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 67).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів доходить до висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 , який не використав всіх, передбачених законом засобів для того, щоб брати участь у вихованні сина, батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставинами справи позивачкою не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги інтересів дитини, апеляційним судом оцінюються критично. Так, місцевим судом була заслухана думка самого ОСОБА_3 , який пояснив, що вважає своїм батьком ОСОБА_4 , проте йому відомо, що його біологічним батьком є інший чоловік. При цьому, дитина не пояснила свого ставлення до біологічного батька. Суд враховує частину першу статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до якої першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та вважає, що при обставинах даної справи, коли має місце конфлікт між батьками дитини, а сама дитина не може висловити чи пояснити своє відношення до біологічного батька, позбавлення батьківських прав останнього буде як суперечити його інтересам, так і не відповідатиме інтересам дитини.

Що стосується покликань апелянта на висновок органу опіки та піклування як доказ доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, то вони судом відхиляються з наступних міркувань.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційнйи суд вважає, що суд першої інстанції правильно не погодився із висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 03.12.2018 року № 08-1957, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. Так, в цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів щодо умов проживання сторін та їх дитини, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Покликання апеляційної скарги на те, що з боку відповідача має місце ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать здобутим по справі доказам. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач дійсно не спілкується зі своїм сином та не бере участі у його вихованні, пояснюючи свої поведінку тим, що позивачка ОСОБА_1 та її родина чинять йому перешкоди у спілкуванні із сином, а він сам не бажає приходити і конфліктувати, щоб психологічно не травмувати малолітнього сина та має намір вживати відповідних заходів, коли син підросте; також він сплачує визначені рішенням суду аліменти та додаткові витрати на дитину.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 є передчасним, а наведені позивачкою доводи щодо необхідності вжиття такого крайнього заходу не підтверджені достовірними та належними доказами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Хилевич С. В.

Копія вірна: суддя Рівненського

апеляційного суду Ковальчук Н. М.