Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа № 733/348/19
№ 2/733/229/19
Рішення

Іменем України

"17" травня 2019 р. Ічнянський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючого судді: Т.В. Карапиш

при секретарі В.Ю. Донченко

за участю представника Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі М.М. Кондрат

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2013 року постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 липня 2013 року, якою зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА нарахувати та виплатити їй щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік, як особі віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС відповідно до ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум, залишено без змін. На підставі вищевказаної постанови 19 листопада 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист. Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2014 року змінено спосіб і порядок виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 липня 2013 року та стягнуто з УПСЗН Ічнянської РДА на її користь щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік в розмірі 3366 гривень 00 копійок. 20 січня 2014 року вона звернулась із заявою про виконання рішення суду до Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі. Платіжним дорученням № 53 від 22 лютого 2017 року постанова суду від 12 липня 2013 року виконана та грошові кошти в сумі 3366 гривень 00 копійок виплачені. Строк несвоєчасного виконання судового рішення 1040 днів. У зв`язку із невиконанням рішень суду у строки, передбачені статтями 46,124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і ст. 625 Цивільного Кодексу України вона була позбавлена можливості отримати належну їй суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, а тому просить стягнути із державного бюджету України на її користь суму у розмірі 3908 (три тисячі дев`ятсот вісім) гривень 93 копійки, яка складається з 3 % річних - 287 (двісті вісімдесят сім) гривень 45 копійок, та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 3621 (три тисячі шістсот двадцять одна) гривня 48 копійок.

Представник Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі М.М. Кондрат в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволені з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, вказавши, що Управління здійснило всі необхідні дії щодо виконання судового рішення та жодним чином не порушило прав та законних інтересів ОСОБА_1

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, свої позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити із вищевказаних підстав, викладених в позовній заяві.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, надавши суду відзив на позовну заяву, в якому просив справу розглянути у його відсутність та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з викладених в ньому підстав.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, прийшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА нарахувати та виплатити останній щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік, як особі віднесеній до 2-ої категорії постраждалих на ЧАЕС відповідно до ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум (а.с.10).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2013 року дану постанову залишено без змін (а.с.11).

19 листопада 2013 року Ічнянським районним судом Чернігівської області на підставі вищевказаної постанови суду видано виконавчий лист (а.с.12).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2014 року змінено спосіб і порядок виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 липня 2013 року та стягнуто з УПСЗН Ічнянської РДА на її користь щорічну допомогу на оздоровлення за 2013 рік в розмірі 3366 гривень 00 копійок (а.с.14-15).

20 січня 2014 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про виконання рішення суду до Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с.16).

22 лютого 2017 року ДКС України виплатило ОСОБА_1 кошти в розмір 3366 гривень 00 копійок на виконання постанови суду № 733/1321/13-а згідно з платіжним дорученням № 53 від 22 лютого 2017 року (а.с.19).

Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 733/1321/13-а та постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12 липня 2013 року сплив 24 лютого 2017 року.

Строк несвоєчасного виконання судового рішення 1040 днів.

Позивачка зверталася до Державної казначейської служби України із заявою провести нарахування і забезпечити виплату компенсації і інфляційних втрат за порушення строку виконання судових рішень.

Листом від 18 грудня 2018 року № 5-13-11/21145 ДКС України вказала, що рішення суду по справі № 733/1321/13-а має зобов`язальний характер і тому компенсація не нараховується (а.с.17-18).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивачкою наданий розрахунок компенсації 3 % річних - 287 гривень 45 копійок та розрахунок інфляційних втрат - 3621 гривня 48 копійок на загальну суму 3908 (три тисячі дев`ятсот вісім) гривень 93 копійок за несвоєчасне виконання судових рішень (а.с.20-22). ОСОБА_1 надала розрахунок інфляційних втрат, де початком розрахунку взяла період з 22 квітня 2014 року (наступний день від дати закінчення 3-х місячного строку перерахування коштів) по 24 лютого 2017 року (дата фактичного перерахування коштів) .

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі "Лізанец проти України" (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року).

У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v.Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Юрій Миколайович Іванов від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні.

Відповідно до усталеної практики Суду термін потерпілий означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації, справа Ромашов проти України, заява № 67534/01, рішення від 27.07. 2004 року, див. також справу «Коваль та інші проти України», п.125, рішення від 15.11.2012р.

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Європейський суд неодноразово висловлював позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не може бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: «Войтенко проти України», «Кечко проти України», «Півень проти України», «Юрій Миколайович Іванов проти України» тощо).

У засіданні 5-7 грудня 2017 року Комітет міністрів ради Європи прийняв рішення у справах групи Юрій Миколайович Іванов , груп Жовнер і Бурмич та інші проти України (заяви No.40450/04, 56848/00, 46852/13) в частині контролю за виконанням судових рішень. У пункті 4 підкреслював, що такий спеціальний механізм повинен передбачати, відповідно до вимог Конвенції, як це передбачено прецедентним правом Суду, адекватне та достатнє відшкодування всім претендентам, які мають дійсні скарги, включаючи виконання рішень національних судів, як і раніше застосовуються, виплати відсотки ставки та відшкодування моральної шкоди та витрат.

В статті 8 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

В статті 5 даного закону значиться, що у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

Відповідно до п. 2 вищевказаного Порядку № 845 безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8Конституції України принципу верховенства права.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до статті 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

З огляду на Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Державна казначейська служба України є органом виконавчої влади, тобто суб`єктом відповідальності в розумінні статті 1173 ЦК України.

Захист цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказав, що приписи статті 625ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодився з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 3908 (три тисячі дев`ятсот вісім) гривень 93 копійки, яка складається з 3 % річних - 287 (двісті вісімдесят сім) гривень 45 копійок, та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 3621 (три тисячі шістсот двадцять одна) гривня 48 копійок шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України (адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) з єдиного казначейського рахунку.

Керуючись ст.ст.11,22, 509,524,533-535-625,1173-1174 ЦК України,ст.ст. 4, 10, 12, 23, 77, 80, 81, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, Конституцією України, ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних витрат задовольнити.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 3908 (три тисячі дев`ятсот вісім) гривень 93 копійки, яка складається з 3 % річних - 287 (двісті вісімдесят сім) гривень 45 копійок, та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 3621 (три тисячі шістсот двадцять одна) гривня 48 копійок шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України (адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) з єдиного казначейського рахунку.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т. В. Карапиш