ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5418/17

провадження № 22-ц/4809/235/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Письменного О.А.

секретар Гончар В.В.

учасники справи: ОСОБА_1

представник ОСОБА_1- ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2018 року, суддя Павелко І.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю та про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою приватною власністю та про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували в шлюбі з 16.10.1987 року по 26.05.2015 року.

Шлюб між ними розірвано 26.05.2015 року, про що Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис №82.

ОСОБА_1 зазначила, що після розірвання шлюбу розподіл спільного майна не відбувався, так як фактичного такого майна і не було. Неповнолітніх дітей на момент розірвання шлюбу також не було.

Перебуваючи в шлюбі, сторони тимчасово проживали у 3-х кімнатній квартирі, яка розташована в АДРЕСА_1 та належала батькам позивача, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про власність.

Зазначила, що після смерті своїх батьків, вона разом зі своєю рідною сестрою ОСОБА_6 прийняли спадщину на майно батьків, а саме на квартиру в АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_6.

29 листопада 2012 року позивач та її сестра успадковане майно (квартиру) продали.

На виручені кошти від продажу успадкованого майна, 29.11.2012 року позивачем була придбана однокімнатна квартира, яка розташована в АДРЕСА_2, про що нею було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Зазначила, що в даній квартирі прописаний та фактично проживає її колишній чоловік ОСОБА_3, який перешкоджає їй у здійсненні права користування даною квартирою, систематично порушує правила співжиття чим робить неможливим проживання в однокімнатній квартирі її та доньки.

Позивач вважає, що дана квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала внаслідок продажу спадщини, а тому квартира є її особистою приватною власністю.

Просила суд визнати її особистою приватною власністю однокімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2.

Усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири за адресою АДРЕСА_2, без надання йому іншого жилого приміщення.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначено, що відповідач жодних доказів, що вказана квартира придбана внаслідок спільної праці за спільні кошти подружжя не надав. Крім того, в суді першої інстанції свідки підтвердили факт систематичних дій відповідача відносно позивача, однак у рішенні суду про допит свідків та їх показання нічого не вказано.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 26.11.2018 року по справі відкрито апеляційне провадження.

10.12.2018 року по справі визначено склад колегії суддів.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12.12.2018 року справу призначено на 24.01.2019 року на 11 год. 30 хв.

До суду не надано відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.10.1987 року по 26.05.2015 рік. Шлюб між ними було розірвано, про що Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис № 82 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу, розподілу спільного майна не було. Діти на момент розірвання шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 досягли повноліття.

Після смерті батьків, 14.05.2010 року, позивач разом зі своєю сестрою, ОСОБА_6, прийняла спадщину, а саме квартиру АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_6.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1 за 134 652 грн. (а.с.17)

Відповідно до розписки від 23.10.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримали за продаж жилого будинку по АДРЕСА_6 64 000 грн. від яких ОСОБА_1 отримала 32 000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року на ім'я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_2. Вказаний договір був оформлений за погодженням чоловіка позивача - ОСОБА_3, з яким вона перебувала в шлюбі.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно п. 3 ч.1 статті 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, як належали їй, йому особисто та є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. ст. 317 ч. 1, 391 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 156, 157 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, в тому числі дружина власника, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до вимог ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

За змістом ч.1 ст. 116 ЖК України виселення без надання іншого житлового приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття; як наслідок цього неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність.

Суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача про те, що вона придбала спірну квартиру за кошти отримані від продажу спадкового майна безпідставні, оскільки кошти від продажу спадкового майна вона отримала в розмірі 99 326 грн., а квартиру придбала відповідно до договору купівлі - продажу за 101 000 грн.

Крім того, отримані кошти від продажі нерухомості в Одеській області були отримані в жовтні місяці 2012 року, придбанні квартири відбувалося 29.11.2012 року, тобто чи всі кошти були використані для придбання спірної квартири чи ні доказів не надано.

Суд першої інстанції встановив, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що з відповідачем проводилась профілактична робота та застосовувались заходи виховного впливу дільничним інспектором РВ УМВС стосовно насильства в сім'ї, не підтверджується жодними доказами.

З досліджених в судовому засіданні копії вироку винесеного Кіровським районним судом м. Кропивницького 07.06.2018 року ОСОБА_3 засуджений за ч.1 ст. 125 КК України за те, що він наніс 01.10.2016 року тілесні ушкодження ОСОБА_1 у вигляді крововилива навколо правого ока, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень(а.с.85).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано, а судом не здобуто належних доказів того, що в діях відповідача наявне систематичне порушення правил співжиття та застосовування до нього заходів попередження та громадського впливу.

Наявність конфлікту між сторонами, які проживають в одному будинку, та неприязні стосунки між ними самі по собі не тягнуть за собою виселення члена сім'ї власника без надання іншого жилого приміщення, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача ОСОБА_3 зі спірної квартири.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позов не підлягає задоволенню.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.10.1987 року по 26.05.2015 рік.

З пояснень сторін вбачається, що після розірвання шлюбу, сторони не розподіляли майно набуте під час спільного проживання однією сім'єю.

Діти на момент розірвання шлюбу: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 досягли повноліття.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті своїх батьків, ОСОБА_1 14.05.2010 року разом з своєю сестрою, ОСОБА_6 прийняла спадщину - квартиру АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_6.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1 за 134 652 грн.

З розписки від 23.10.2012 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримали за продаж жилого будинку по АДРЕСА_6, 64 000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року на ім'я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_2.

Вказаний договір був оформлений за погодженням чоловіка позивачки ОСОБА_3, з яким вона перебувала в шлюбі.

Зазначені обставини підтверджуються заявою від 29.11.2012 року , яка засвідчена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_9

З зазначеної заяви вбачається, що ОСОБА_3 дає згоду своїй дружині ОСОБА_1 , з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі на купівлю та укладення договору купівлі - продажу квартири під АДРЕСА_2 за спільні кошти , набуті в період зареєстрованого шлюбу за ціну та на умовах на її розсуд. Поділ спільного майна подружжя ними не здійснювався. При цьому заявляв, що укладення такого правочину відповідає інтересам сім'ї, та погоджується з тим, щоб умови договору купівлі - продажу визначались його дружиною самостійно.

Зазначено, що ОСОБА_3 відомо, що відповідно до законодавства України придбана квартира буде об'єктом спільної сумісної власності як така, що набута ними в період зареєстрованого шлюбу.

Згідно п. 3 ч.1 статті 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, як належали їй, йому особисто та є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Встановлені обставини свідчать, що спірна квартира придбана в період шлюбу за спільні кошти сторін і є спільною сумісною власністю.

Доводи позивача, що спірна квартира придбана за кошти отриманні від продажу спадкового майна після смерті батьків не знайшли свого підтвердження, так як відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того , яким чином були розділені кошти від продажу успадкованої квартири, та будинку між позивачем та її сестрою, а також що вилучені кошти від продажу спадкового майна були направлені саме на придбання спірної квартири.

Не знайшли свого підтвердження і доводи викладені в апеляційній скарзі , що відповідач повинен бути виселений із спірної квартири у зв'язку з тим , що відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні права користування належної позивачу квартири на праві особистої приватної власності та у зв'язку з систематичним порушенням правила співжиття.

Посилання позивача на ст. 157 ЖК відповідно до якої членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексув даному випадку є необґрунтованим.

Виселення відповідно до ст. 157 ЖК провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у тому випадку ,якщо стоїть питання про членів сім'ї власника майна.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача з позовом спірна квартира була об'єктом спільної сумісної власністю і відповідно відповідач був співвласником спірної квартири, тому зазначені норми матеріального права в даному випадку не застосовуються.

Водночас, коли мова йде про розселення співвласників, то застосуванню підлягає п. 3 ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Згідно з вказаною нормою право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 такі вимоги не заявляла, оскільки наполягала , що спірна квартира є особистою власністю позивача.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку приймаючи до уваги обставини встановлені в суді , що відповідач по справі є співвласником спірної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції, так як не впливають на законність прийнятого рішення.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.10.2018 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 5062,50 гривень

Текст постанови складено 15.02.2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: