Справа № 463/5157/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/60/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2

О.В., ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «Приватбанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ОСОБА_5 «Приват Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_6, яка в подальшому була замінена правонаступником, ОСОБА_3, про стягнення на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 20 січня 2011 року в розмірі 35717,56 гривень, з яких: 13584,26 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 3317.46 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 15288.81 грн. - заборгованість по пені за прострочення зобов'язання; 135000 грн. - пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1677.03 грн. штраф (процентна складова).

В обгрунтування позову покликався на те, що 20.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 12000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зобов'язань за договором відповідач не виконувала, внаслідок чого склалася заборгованість. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, на долучені до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір її заборгованості.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ПАТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апелянт зазначає, що відповідач в порушення вимог кредитного договору та ст. 526, 629, 1049, 1054 ЦК України, не виконувала зобов'язань за кредитним договором, кошти, отримані в кредит, відсотки за користування кредитними коштами, не сплачувала, у зв»язку з чим у неї склалася заборгованість, що підлягає стягненню в судовому порядку. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив позовних вимог, а покликання суду на відсутність доказів на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_6, спростовуються долученими до позову матеріалами, зокрема, розрахунком заборгованості. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Крім того, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звязку із запереченням стороною відповідача факту отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, ОСОБА_3 було заявлено клопотання про витребування у позивача доказів, а саме: документів на підтвердження оформлення на ОСОБА_6 кредитної картки та зняття останньою кредитних коштів, довідки про рух коштів по рахунку, а також надання суду для огляду в судовому засіданні оригіналу анкети-заяви, однак у наданні суду витребуваних доказів ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив з тих підстав, що інформація щодо діяльності та фінансового стану, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею, і витребовувані документи не були надані суду першої інстанції.

Під час розгляду справи первісного відповідача, ОСОБА_6, яка померла 22.04.2016 року, замінено на її правонаступника, ОСОБА_3, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, що підтверджується спадковою справою №230/2016 до майна померлої 22.04.2016 року ОСОБА_6, а також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.11.2016 року, виданим на ім»я ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3, як правонаступник первісного відповідача ОСОБА_6, у суді першої та апеляційної інстанції заперечувала щодо позову, пояснила, що кредит в розмірі 12 000,00 грн., її матірю, ОСОБА_6, не міг бути отриманий, в зазначений позивачем час, так як в цей період часу мати дуже тяжко хворіла та постійно перебувала у лікарнях.

У звязку із запереченням позову та неможливістю представлення відповідних доказів (письмових документів), оскільки такі можуть бути витребувані лише на вимогу суду, то остання в попередньому судовому, призначеному на 21.09.2017 року, заявила клопотання про витребування у позивача наступних документів: докази зняття ОСОБА_6 коштів, довідку про рух коштів по рахунку, докази випуску картки та представлення оригіналу анкети-заяви для огляду в судовому засіданні.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості свої вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» покликався на те, що первісний відповідач, ОСОБА_6, підписала заяву №б/н від 20.01.2011 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 12000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на артковий рахунок.

На обґрунтування позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» долучив до матеріалів справи копію анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Умови та правила надання банківських послуг, якими визначено строк дії картки два роки, а також розрахунок заборгованості.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, зазначала, що її мати, ОСОБА_6, не отримувала від позивача кредитних коштів в розмірі 12000.00 грн., а відтак не має жодних зобов»язань по поверненню відповідачу цих коштів, відсотків за користування кредитними коштами, нарахованої пені та штрафів, у зв»язку з чим суд першої інстанції неодноразово зобов»язував ПАТ КБ «ПриватБанк» забезпечити явку в судове засідання представника ПАТ КБ «ПриватБанк», а також надати для огляду в судовому засіданні оригінали документів, на підставі яких був оформлений кредит на ОСОБА_6, однак у наданні таких було відмовлено, що підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» №6264.

Цивільне процесуальне законодавство покладає саме на позивача обов»язок доведення належними та допустимими письмовими доказами підставність позову, розміру позовних вимог та їх обґрунтованість.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, на підтвердження долученого до справи суми розрахунку заборгованості, про стягнення якої звернувся позивач, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають до задоволення.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем надано всі необхідні докази видачі кредитних коштів ОСОБА_6 та докази здійснення позичальником повернення кредитних коштів, є безпідставними, оскільки факт надання грошових коштів в кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами, однак такі суду першої інстанції позивачем не надавалися.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні оригінал анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивачем не було долучено та не надано суду першої інстанції виписки про рух коштів по картковому рахунку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» до апеляційної скарги долучив виписку про рух коштів за карткою ОСОБА_6 за період з 20.01.2011 року до 21.07.2018 року, однак така не була предметом дослідження судом першої інстанції, так як не долучалась позивачем в суді першої інстанції, і оскаржуване рішення суду ухвалювалось за відсутності такої виписки, і така не могла бути врахована судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Будь яких пояснень з приводу неможливості долучення позивачем до матеріалів справи виписки про рух коштів по картковому рахунку, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про термін дії кредитної картки до грудня 2016 року є голослівними, такі спростовується долученою копією Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку (а.с.10), у яких зазначено строк дії картки два роки, тобто, до 20.01.2013 року.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі, не були предметом дослідження суду першої інстанції, так як такі, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, позивачем суду першої інстанції не надавались, і поважність причин, з яких такі докази не були надані суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначив.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин,суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права,повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін,вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.04.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_7