АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/586/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 351000000 Русаков Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 6 лютого 2019 року у складі судді Русакова Г.С., повний текст рішення складено 7 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат з оплати комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власником 1/2 квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира приватизована нею 05 лютого 1994 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спільно з чоловіком ОСОБА_3 .

03 січня 2000 року позивач розірвала шлюб із ОСОБА_3

08 жовтня 2005 року вона зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_4 та змінила прізвище із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Починаючи з 03 жовтня 2007 року і по даний час, позивач зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

З 01 січня 2007 року у даній квартирі АДРЕСА_1 , також постійно проживає ОСОБА_2

З 2007 року по 18 квітня 2017 року відповідач проживала у вказаній квартирі АДРЕСА_1 . Каневі спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , однак, після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач проживає у цій квартирі одноосібно.

09 січня 2018 року відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Стеблиною С.В. за № 28, стала власником 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

На початку 2015 року, коли відповідач вже тривалий час проживала у квартирі АДРЕСА_1 , позивач повідомила ОСОБА_3 про те, що особові рахунки по оплаті комунальних послуг за квартиру розділені на підставі заяви відповідача, і вона зобов`язана сплачувати половину суми за комунальні послуги по утриманню квартири. Тоді ж, вона усно домовилась із ОСОБА_3 , що він буде повертати їй кошти за сплачені нею суми за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири.

Після смерті у квітні 2017 року ОСОБА_3 , вона повідомила відповідача про необхідність повернення їй коштів за сплачені нею суми за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири.

Відповідач погодилась на її пропозицію, однак повертати сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири не бажає.

17 жовтня 2018 року позивач направила поштою на адресу відповідача пропозицію про врегулювання майнового спору в досудовому порядку і запропонувала повернути сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири АДРЕСА_1 у АДРЕСА_3 . Каневі у межах строку позовної давності.

06 листопада 2018 року відповідач отримала її пропозицію, однак повертати сплачені кошти за комунальні послуги по утриманню 1/2 квартири відмовилася.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з відповідача на її користь 11940 грн. в якості відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, з яких: за послуги з централізованого опалення 8531 грн. та 3409 грн. - за послуги з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з оплатою послуг адвоката в сумі 3500 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 6 лютого 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції посилався на те, що сторони мають у спільній частковій власності вказану квартиру, рахунки по оплаті комунальних послуг у них розділені, позивач добровільно сплатила свою частину рахунків, будь-яких договорів щодо встановлення іншого порядку сплати комунальних послуг (їх компенсації) між сторонами не укладалося, що в сукупності вказує на те, що зазначені у позові підстави не зобов`язують відповідача нести будь-яку відповідальність саме перед позивачем, що є підставою для відмови в позові.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, невірним встановленням обставин справи та ненаданням належної оцінки доказам по справі, просила рішення суду скасувати та прийняти нове, яким її позовні вимоги задовольнити та стягнути судові витрати з відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не проживала у спірній квартирі та не була зареєстрована за даною адресою, а тому житлово комунальними послугами з централізованого опалення та послугами з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій не користувалася, а отже і не була їх споживачем у зв`язку з чим звільнена від сплати даних послуг. Вказані послуги надавалися відповідачу, а тому вона й має оплачувати їх вартість.

Відсутність договору на надання житлово комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

1 квітня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим просила залишити його без змін.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2019 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 5 лютого 1994 року, житло за адресою АДРЕСА_4 належить ОСОБА_7 та членам її сім`ї ОСОБА_3 (чоловік).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 03 лютого 2000 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був розірваний (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 8 жовтня 2005 року, ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_4 , у зв`язку з чим її прізвище після реєстрації шлюбу було змінено на « ОСОБА_6 » (а.с. 13).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_4 , сформованого 19 лютого 2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 05 лютого 1994 року, виданого Виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області (а.с.11).

Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_1 , вбачається, що з 3 жовтня 2007 року її зареєстроване місце проживання є АДРЕСА_6 (а.с.7).

Також, відповідно до акту КП «Житлово експлуатаційна контора» виконавчого комітету Канівської міської ради від 16 жовтня 2018 року, мешканцями будинку засвідчено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_2 з 03 жовтня 2007 року по даний час (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі №28 від 09 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 успадкувала від ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , видного Виконавчим комітетом (а.с.52).

Відповідно до акту фактичного проживання від 16 листопада 2018 року № 133, складеного мешканцями житлового будинку АДРЕСА_7 засвідчено, що ОСОБА_2 фактично проживала в квартирі НОМЕР_5 з 1 січня 2007 року по 1 травня 2015 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 4 лютого 2019 року № 11-15/887 вбачається, що до складу сім`ї (зареєстрованих) за адресою АДРЕСА_5 , входять ОСОБА_2 (а.с. 50).

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до частини 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 66 ЖК Української РСР, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Послуги з централізованого опалення та за утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за змістом ст. 1, п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є видами комунальних послуг, та вказані витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з управлінням або утриманням майна.

Суд першої інстанції вірно встановив, що сторони мають у спільній частковій власності квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , рахунки по оплаті комунальних послуг у них розділені, позивач добровільно сплатила свою частину рахунків, будь-яких договорів щодо встановлення іншого порядку сплати комунальних послуг (їх компенсації) між сторонами не укладалося.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, що вказані позивачем підстави не зобов`язують відповідача нести будь-яку відповідальність саме перед ОСОБА_1 , так як договірні відносини, з цього приводу, у них відсутні.

Колегія суддів не приймає доводи скаржника, як на підставу для скасування рішення суду стосовно того, що позивач не проживала у спірній квартирі та не була зареєстрована за даною адресою, а тому житлово комунальними послугами з централізованого опалення та послугами з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій не користувалася, а, отже, і не була їх споживачем у зв`язку з чим звільнена від сплати даних послуг. Оскільки, у справі, що переглядається, позовні вимоги стосуються саме стягнення коштів в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг (послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій) з ОСОБА_2 , а не стосовно того, чи проживала там позивач, чи була вона там зареєстрована та чи користувалася житлово комунальними послугами.

Також, колегія суддів не приймає доводи скарги стосовно того, що відсутність договору на надання житлово комунальних послуг саме по собі не може бути підставною для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки вказані ОСОБА_1 підстави не зобов`язують відповідача нести будь-яку відповідальність саме перед ОСОБА_1 , так як договірні відносини між ними з цього приводу відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 6 лютого 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В.Сіренко

Т.Л. Фетісова