КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7797/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Григорян Олени Грайрівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року

у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олени Грайрівни,

встановив:

У січні 2018 року ПАТ «Дельта-Банк» звернулося до суду з вказаною скаргою,мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в м. Києві перебував виконавчий лист виданий 01 березня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва, щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором №0 від 20 грудня 2006 року в розмірі 5 518 279,83 грн.

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів виконання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав стягувача.

При примусовому виконанні виконавчого листа, державним виконавцем не було враховано наявність договору іпотеки, за яким боржником було передано нерухоме майно, на яке державний виконавець не звернув стягнення в межах процедури примусового виконання.

Просив суд, скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням №51411810 від 12 січня 2018 року, щодо виконавчого листа №761/19104/15-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 01 березня 2016р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта-Банк» за кредитним договором №0 віл 20 грудня 2006 року в розмірі 5 518 279,83 грн.; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві поновити виконавче провадження №51411810, щодо виконавчого листа №761/19104/15-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва 01 березня 2016 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта-Банк» за кредитним договором № 0 віл 20 грудня 2006 року в розмірі 5 518 279,83 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року скаргу задоволено частково.

Скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олени Грайровної від 12 січня 2018р. про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому провадженню №51411810.

В решті вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Григорян Олена Грайрівнаподала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні скарги ПАТ «Дельта Банк».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП №51411810 з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 5 519 490,83 грн.

В ході виконання даного рішення суду державним виконавцем вчинялись дії направлені на виконання рішення суду.

Постановою від 04 жовтня 2016 року на майно боржника накладено арешт в межах суми стягнення.

Згідно з повідомлення Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, Головного управління Держпраці у Київській області, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної служби України з безпеки на транспорті, Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державної прикордонної служби України, інформація щодо реєстрації боржником земельних ділянок, великотоннажного та іншого технологічного транспорту, пакетів акцій емітентів, суден, транспортних засобів, нерухомого майна, а також перетину державного кордону відсутня.

Згідно повідомлення КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за боржником зареєстровано на праві власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Неодноразовими виходами державного виконавця за вищезазначеною адресою, провести опис майна не виявилось можливим, оскільки двері квартирі не відчинили.

27 вересня 2017 року державним виконавцем направлено до Шевченківського районного суду м. Києва подання про надання дозволу на примусове входження до житла, що належить боржнику - фізичній особі, яке ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року залишено без задоволення.

12 січня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, з огляду на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Наголошує, що постанова про повернення виконавчого документа стягувану від 12 січня 2018 року прийнята на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

На апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що з 14 червня 2016 року до 12 січня 2018 року на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №51411810 з виконання виконавчого листа виданого 01 березня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості в розмірі 5519490,83 грн.

12 січня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу АТ «Дельта Банк» на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Частина 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить перелік дій, які виконавець зобов`язаний вчиняти.

Тобто, у державного виконавця є всі можливості та надані законодавцем повноваження для своєчасного виконання судового рішення.

Звертає увагу, що невиконання судового рішення, що набрало законної сили або перешкоджання їх виконанню є підставою звернення державного виконавця з поданням про притягнення боржника ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Просило, в задоволенні апеляційної скарги представника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Григорян Олени Грайрівни відмовити, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №761/19104/15 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором.

12 січня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

З копій матеріалів виконавчого провадження №51411810 вбачається, що вони не містять доказів того, що боржника було повідомлено про проведення виконавчих дій з виходом до належного йому нерухомого майна, відсутні відомості про отримання боржником будь-яких процесуальних документів, який було винесено державним виконавцем.

Матеріали виконавчого провадження не містять відомостей, щодо вжиття державним виконавцем заходів звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г., які виразилися у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №51411810 є неправомірними.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

У пункті 9 ч.3 ст.129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби і приватного виконавця усунути порушення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система країн-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.3 ст.» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.77, ч.2 ст.78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

У справі відсутні докази того, що державний виконавець проводив зазначені перевірки з періодичністю, встановленою ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, виконавцем не було вжито заходів щодо виклику боржника з приводу виконавчого документа, що перебуває у виконавчому провадженні; накладення стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, зверненням до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України, до виконання зобов`язань за рішенням та інших дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», що також свідчить про неповноту вчинення виконавцем дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з часу відкриття виконавчого провадження до часу повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення скарги, оскільки державний виконавець зобов`язаний вчинити дії щодо поновлення виконавчого провадження та виконання судового рішення.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Григорян Олени Грайрівнизалишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба