печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_3 , Центральне Кременчуцьке відділення акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», про повернення безпідставно сплачених коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», про повернення безпідставно сплачених коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що ним на рахунок відповідача перераховувались грошові кошти на загальну суму 2 345 250,00 грн., як зазначає позивач у зв`язку із введенням його в оману працівниками відповідача щодо неправомірних дій його доньки, відсутності доведеності її вини, обвинувального вироку, який вступив в законну силу, що б підтвердило факт внесення нею неправдивих відомостей в офіційні документи та привласнення грошових коштів, відсутності жодних зобов`язань у позивача перед відповідачем, зазначає, що сплачені ним кошти у вказаному розмірі мають бути повернуто.

У встановлений законом строк до суду надійшов відзив відповідача, мотивований помилковим судженням позивача щодо відсутності зобов`язань між ОСОБА_3 , яка є донькою позивача та відповідачем в силу наявності трудових правовідносин, а також щодо введення позивача в оману та тим, що не підлягають застосуванню до виниклих спірних правовідносин положення ст. 1166 ЦК України у яких для відшкодування шкоди завданої неправомірними діями особи необов`язковим є наявність вироку, адже кримінальне процесуальне законодавство дозволяє будь-якій іншій фізичній чи юридична особі на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Позивач у встановлений строк подав відповідь на відзив відповідача у якій зазначив про безпідставність доводів відповідача та на те, що відповідач не добросовісним набувачем грошових коштів.

Заслухавши пояснення позивача, а також третьої особи, які в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з викладених в позові підстав, а відповідач будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи в судове засідання уповноваженого представника не делегував, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити рішення, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком третьої особи ОСОБА_3

Згідно з наказом директора з питань роздрібного бізнесу Харківської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» № 46-17-к від 06 червня 2013 року ОСОБА_3 з 07 червня 2013 року переведено на посаду начальника відділу касового/обслуговування Центрального Кременчуцького відділення зазначеної фінансової установи.

Наказом директора з питань роздрібного бізнесу Харківської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 23 грудня 2014 року № 186-17к за грубе порушення п. 2.8., 8.25., 10.6., 10.10. Положення про організацію операційно-касової роботи та систему контролю за дотриманням касової дисципліни в системі вказаної фінансової установи, затвердженого Розпорядженням Правління Банку № 119/2-РП від 27 липня 2010 року, п. 3.1.2. Положення про порядок проведення звірки та формування «Документів дня» в даній фінансовій установі, затвердженого Розпорядження Правління Банку № 103/1-РП від 22 червня 2012 року, Наказу № 1030 від 29 вересня 2014 року ОСОБА_3 , як начальника відділу касового/обслуговування Центрального Кременчуцького відділення зазначеної фінансової установи, звільнено з роботи 23 грудня 2014 року у зв`язку з втратою довір`я до неї згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України.

З вказаного наказу вбачається, що з 13 листопада 2014 року ОСОБА_3 на робочому місці відсутня, розшук її місцезнаходження результатів не надав, у зв`язку з чим отримання від неї пояснень з питань порушення виконання своїх посадових обов`язків та нормативних документів Банку, а також порушення повноважень за посадою не є можливим. Але зазначені дії ОСОБА_3 , з якою укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06 червня 2013 року, дають підстави для втрати до неї довіри.

Відповідно до вимог Положення про організацію операційно-касової роботи та систему контролю за дотриманням касової дисципліни в системі АТ «Райффайзен Банк Аваль», затвердженого Розпорядженням Правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 27 жовтня 2010 року №119/2 -РП, для забезпечення виконання Кременчуцьким відділенням своїх функцій було створено ревізійну комісію з метою відкриття грошового сховища та перерахунку готівкових коштів та цінностей.

З акту ревізії готівки та інших цінностей, які знаходяться в сховищі цінностей та на експозиції Центрального Кременчуцького відділення Полтавської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 13 листопада 2014 року вбачається, що було встановлено нестачу готівкових коштів у розмірі 1 425 500 грн., 128 000 дол. США та 29 300 євро.

Відповідно до Наказу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 197/6 від 20 листопада 2014 року призначено проведення службового розслідування за фактом нестачі в Центральному Кременчуцькому відділенні Полтавської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Зі звіту № RBUA_HO_20_F40411 від 17 грудня 2014 року за результатами cлужбового розслідування було встановлено, що ОСОБА_3 привласнила готівкові кошти Банку у сумі 1 425 500 грн., 128 000 дол. США та 29 300 євро. При цьому для приховування фактів викрадення коштів ОСОБА_3 фальсифікувала дані про залишки готівкових коштів в «Книзі обліку готівки операційної каси й інших цінностей ганку» (протягом 2013-2014 років сфальсифіковано близько 266 записів), проводки в інформаційних системах Банку та звітні касові документи.

18 листопада 2014 року відповідачем направлено позивачу лист-вимогу про повне відшкодування завданих ОСОБА_3 збитків, оскільки вона є матеріально відповідальною особою згідно з договором про повну матеріальну відповідальність від 06 червня 2014 року.

У листі Банк також зазначив, що якщо ОСОБА_3 немає можливості сама погасити нестачу, Банк не заперечує проти внесення коштів на погашення її боргу батьком або іншими особами шляхом внесення коштів на рахунки у Банку, реквізити яких зазначені в листі.

21 листопада 2014 року на адресу відповідача надійшло власноруч написане позивачем звернення до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке зареєстровано за вх. №252, в якому він повідомив, що зобов`язується погасити нестачу коштів, що виникла в результаті неправомірних дій його дочки - ОСОБА_3 , в підтвердження чого повідомив про внесення ним коштів у розмірі 85 000,00 дол. США до банківського сейфу орендованого ним у Кременчуцькому відділенні зазначеної фінансової установи. Цього ж дня, позивачем було внесено до каси вказаного банківського відділення на рахунок вказаний у листі Банку від 18 листопада 2014 року частину нестачі коштів виявленої при проведенні ревізії у розмірі 85 000 доларів США.

Так, в подальшому ОСОБА_1 перераховано на рахунок відповідача грошові кошти, що підтверджується квитанцією №051/1174-4 від 01 грудня 2014 року в сумі 1 000,00 дол. США; заявою на переказ готівки № 051/1174-1306.01.2015 у розмірі 1 000,00 дол. США; заявою на переказ готівки № 051/1174-523.01.2015 в сумі 1 000,00 дол. США; заявою на переказ готівки № 051/1174-227.02.2015 у розмірі 500,00 дол. США, в загальному розмірі 88 500,00 дол. США.

З огляду на те, що у визначений сторонами строк, тобто до 21 лютого 2015 року сума завданої майнової шкоди не була погашена, то 25 лютого 2015 року відповідачем було направлено до Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області заяву про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а тому відомості про імовірне вчинення в період часу з 11 липня 2013 року по 13 листопада 2014 року, працівником Центрального відділення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», внесення неправдивих відомостей до «Книги обліку готівки операційної каси й інших цінностей Банку», як вбачається з фабули кримінального правопорушення, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000891.

23 червня 2017 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем; ч. 3 ст.191 КК України - у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим повторно; ч. 4 ст. 191 КК України у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим у великих розмірах, вчиненим повторно; ч. 5 ст. 191 КК України у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим у особливо великих розмірах, згашеним повторно; ч. 1 ст. 366 КК України у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; ч. 2 ст. 366 КК України у внесенні службовою особою до офіційних документів відомо неправдивих відомостей, що спричини тяжкі наслідки.

Вказане кримінальне провадження перебуває в Автозаводському районному суді міста Кременчука, справа № 524/2181/15-к, в ході розгляду якої 14 вересня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди завданої злочином, а сумою заявленого цивільного позову вказано 500 000,00 грн., 39 500, 00 дол. США, 29 300,00 Євро, тобто на 88 500,00 дол. США меншою від реально завданої матеріальної шкоди, що добровільно відшкодовано позивачем.

Позивач як на підставу для задоволення позову посилається на те, що у кримінальному провадженні відсутній вирок, який вступив в законну силу, а тому на даний час ОСОБА_3 є невинуватою в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях, що свідчить про недоведеність нанесення матеріальної шкоди відповідачу та вказує, що в даному випадку не може застосовуватися норми ст. 1166 ЦК України.

Також, позивач вказує на те, що ні між ним, ні між третьою особою та відповідачем не існує жодних правочинів, які б породжували зобов`язання щодо сплати грошових коштів останньому, та зазначає, що сплачені ним в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 кошти у розмірі 88 500 дол. США повинні бути відшкодовані за рахунок відповідача, як безпідставно сплачені

Стосовно наявності зобов`язання третьої особи перед відповідачем по погашенню боргу слід виходити із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з етичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок в зрушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути докладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

06 червня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність. Пунктом 3 даного Договору передбачено, що у разі незабезпечення з вини Працівника збереження переданих йому майна та інших цінностей визначення розміру заподіяної Банку шкоди і її відшкодування проводиться відповідно до вимог чинного законодавства, що встановлено актом ревізії від 13 листопада 2014 року та Висновком за результатами службового розслідування від 17 листопада 2014 року яким також встановлено, що ОСОБА_3 привласнила готівкові кошти Банку у сумі 1 425 500 грн., 128 000 дол. США та 29 300 Євро. При цьому для приховування фактів викрадення коштів ОСОБА_3 фальсифікувала дані про залишки готівкових коштів в «Книзі обліку готівки операційної каси й інших цінностей банку» (протягом 2013-2014 років сфальсифіковано близько 266 записів), проводки в інформаційних системах Банку та звітні касові документи.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору у ОСОБА_3 виник обов`язок погасити вказану заборгованість (суми нестачі), оскільки остання виникла внаслідок її неправомірних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 130 КЗпП України працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Оскільки трудовим законодавством не урегульовано питання покриття шкоди завданої працівником роботодавцю третіми особами, у даному випадку підлягають застосуванню норми цивільного права (аналогія закону).

Так, відповідно до ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та і рони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися й вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є 1) договори та інші правочини; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст.ст. 202-208 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований з одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За правилами ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або по суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Отже, законодавець передбачив можливість виконання зобов`язання іншою особою, відмінною від боржника. Зазначена позиція знаходить своє підтвердження у Постанові ВССУ від 18 грудня 2013 року у справі № 6-38299св13.

Оскільки чинним законодавством передбачена можливість погашення заборгованості у зобов`язальних правовідносинах за боржника третьою особою, відповідач, при направленні ОСОБА_3 листа-вимогу про погашення заборгованості від 18 листопада 2014 року правомірно вказав, що заборгованість може бути погашена як ОСОБА_3 особисто, так і будь-якими третіми особами, в т.ч. її батьками, а відтак АТ «Райффайзен Банк Аваль» є добросовісним набувачем грошових коштів, що були відшкодовані позивачем.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, щодо введення його в оману стосовно необхідності сплати коштів, не впливає на добросовісність набуття цих коштів, адже не вбачається, що дії відповідача по погашенню боргу третьої особи не відповідали його волі.

Отже, за вказаних обставин вбачається, що внесення позивачем коштів в рахунок погашення заборгованості доньки відбувалося свідомо, кошти вносилися добровільно протягом певного періоду, позивач з власної ініціативи неодноразово приймав участь у зустрічах з представниками відповідача, а також пропонував варіанти погашення боргу, що підтверджується зокрема, але не переважно протоколами зустрічей сторін від 12 січня 2015 року та 21 січня 2015 року.

Статтею 389 ЦК України чітко визначено, що гроші, а також цінні папери на пред`явника, що існують у документарній формі, не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Отже, відповідачем було прийнято добровільно здійснене позивачем часткове виконання зобов`язання з погашення заборгованості ОСОБА_3 , з огляду на що відповідач є добросовісним набувачем грошових коштів у сумі 88 500,00 дол. США та правові підстави для повернення безпідставно сплачених коштів відсутні.

Таким чином, доводи позивача щодо відсутності зобов`язальних правовідносин між Банком та його донькою є помилковим, а твердження про введення його в оману спростовується фактичними обставинами справи та наданими відповідачем документальними підтвердженнями, вказує на те, що прийняття банком здійсненого позивачем добровільного часткового виконання зобов`язання з погашення боргу за ОСОБА_3 відповідає вимогам закону та обставинам справи, а підстави для повернення сплачених позивачем коштів у сумі 88 500,00 дол. США, як безпідставно сплачених відсутні.

Також, позивач посилаючись на ст. 1166 ЦК України стверджує, що оскільки у кримінальній справі відсутній вирок, який вступив у законну силу, то і ОСОБА_3 є невинуватою в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях, а тому і відсутні підстави стверджувати про нанесення матеріальної шкоди ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», слід зазначити, що хоч вони і заслуговують на увагу, однак, є помилковими в даному випадку та спростовуються наступним.

Так, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у відповідності зі ст. 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок зворушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством становою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.

Отже, посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не було притягнуто до кримінальної відповідальності як на підставу для відсутності покладення на неї матеріальної шкоди є помилковим.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ неодноразово звертав увагу судів нижчих інстанцій на відмінність норм ст. 1166 ЦК України і ст. 130 КЗпП України.

Проте норми КЗпП України та норми ЦК України, якими встановлено відповідальність за шкоду, відрізняються як в частині встановлення меж, так і підстав для відповідальності.

Тому відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні ним своїх трудових обов`язків, на підставі норми ст. 1166 ЦК України є помилковим, оскільки ст. 1166 УК України встановлює загальне зобов`язання з відшкодування шкоди для особи, яка зчинила протиправні дії, які заподіяли шкоду.

Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 травня 2011 року у справі № 6-10004св11 зазначив, що «неправильно визначивши характер правовідносин і норми, які слід застосувати, суд не з`ясував обставин, по мають значення при вирішенні питання про відшкодування шкоди, чим порушив ст. 8, ч. 3 ст. 10 ЦПК України». У справі було встановлено, що директор і головний бухгалтер інтернату при виконанні своїх трудових обов`язків порушили фінансову дисципліну, що призвело до заподіяння шкоди установі. Проте суди нижчих інстанцій помилково задовольнили позов про відшкодування збитку на підставі норми ст. 1166 ЦК України.

У справі № 6-7889св11 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ приходить до такого ж висновку і зазначає, що передбачені ст. 1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду застосовуються в разі наявності між сторонами спору в рамках деліктних зобов`язань в ухвалі від 11 січня 2012 року. Суди не звернули уваги на факт наявності трудових відносин між позивачем та відповідачем. Це призвело до помилкового застосування ст. 1166 ЦК України у справі про відшкодування шкоди. Аналогічна позиція ВССУ викладена і в ухвалі від 30 жовтня 2013 року у справі №6-6048св13.

Зважаючи на викладене, посилання позивача, як на підставу свої вимог на приписи ч. 1 ст. 1166 ЦК України як на єдину підставу для відшкодування шкоди його дочкою є помилковим не може бути прийнятим судом до уваги, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами регулюються іншими, спеціальними нормами чинного законодавства, що переконливо підтверджується в тому числі судовою практикою.

При цьому, в разі, якщо застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми ст. 1166 ЦК України, які встановлюють відповідальність в деліктних правовідносинах, відсутність вироку відносно ОСОБА_3 не є підставою для звільнення її від обов`язку відшкодувати завдану шкоду виходячи з наступного.

Згідно теорії цивільного права, зобов`язання може виникати також з делікту, що являє собою незаконну дію, що заподіює шкоду іншій особі, на підставі чого виникає обов`язок відшкодувати її. Інститут деліктної відповідальності спрямований на врегулювання відносин між особами, не пов`язаними договірними відносинами, і передбачає відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди (боржник).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість кодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі плаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Також, кримінальне процесуальне законодавство дозволяє будь-якій іншій фізичній чи юридична особі на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати соду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення, що передбачає ст. 127 КПК України.

Отже, не підлягають застосуванню до виниклих спірних правовідносин положення ст. 1166 ЦК України у яких для відшкодування шкоди завданої неправомірними діями особи необов`язковим є наявність вироку, адже кримінальне процесуальне законодавство дозволяє будь-якій іншій фізичній чи юридична особі на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

За викладених обставин у задоволенні вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 83, 141, 142, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_3 , Центральне Кременчуцьке відділення акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», про повернення безпідставно сплачених коштів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2019 року.

Суддя В. А. Писанець