ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/457/18

провадження № 22-ц/4809/502/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря - Діманової Н.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2018 року в складі судді Шепетька В.І. і

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та залучивши в якості співвідповідача ОСОБА_3 (т.1 а.с.111), уточнивши та доповнивши позовні вимоги (т.1 а.с.41-46, 121-122) просив:

1 Визнати недостовірною, такою що є наклепом, ображає, принижує честь та гідність ОСОБА_1 створену за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і поширену на інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сюжеті із назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію з якої вбачається, що:

- наслідком оренди позивачем землі є перетворення людей ледь не на рабів;

- «Орендна плата, яку отримують селяни, залежить не від суми, яка зазначена в договорі, а від волі господаря. Адже фермер-монополіст сам визначає, коли, скільки і у якому розмірі платати. Це у кращому випадку. Може бути гірше. Щось не сподобалось фермеру -;

- ОСОБА_1. вимагав від ОСОБА_2 5 тисяч доларів США, та погрожував викликати своїх ментів, що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5; пропонував компромісний варіант обміну землі на свободу і здоров'я; вимусив підписати чисті договори;

- звинувачення у «жадібності панича» при укладенні договору оренди землі.

- «не гребує ОСОБА_1 задля власного збагачення і чужим горем. Коли у батьків дитина смертельно хвора, це найкращий спосіб заволодіти чужою землею, фактично купивши її за безцінь»;

- вчиняє протиправний вплив на судову систему, має «ділові стосунки» з суддею та втручається в порядок розподілу судових справ.

2 Зобов'язати ОСОБА_3 спростувати поширену інформацію шляхом розміщення на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 судового рішення в цій справі.

3 Зобов'язати ОСОБА_3 видалити статтю під назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2017, викладену на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса сторінки: ІНФОРМАЦІЯ_4).

4 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 40 000 грн.

5 Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 60 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 19.10.2017 на інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сюжеті при участі відповідача - ОСОБА_2 та з посиланням на Ситай Ганну Євгеніївну, як на джерело інформації, поширено відеоматеріал під назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 із недостовірною інформацією відносно позивача - ОСОБА_1, якою порушені його права на повагу до честі, гідності, на недоторканість ділової репутації та якою завдано образи позивачеві.

Позивач вважає, що наявні підстави для захисту порушених його прав в судовому порядку.

В сюжеті ІНФОРМАЦІЯ_2 поширено таку інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача та якою йому завдано образи: «Село Іванівка Новоукраїнського району... люди тут ледве перетворені на рабів, адже майже всі землі цього села знаходяться в оренді у одного фермера, ОСОБА_1».

Фактичне нав'язування авторами сюжету суспільної думки про позивача як «рабовласника» і людини, що розпоряджається долею інших осіб - зводить нанівець напрацьовану багатьма роками ділову репутацію позивача, оцінку якої надано як мешканцями територіальної громади так і органами виконавчої влади України.

«Орендна плата, яку отримують селяни, залежить не від суми, яка зазначена в договорі, а саме від волі господаря. Адже фермер-монополіст сам визначає, коли, скільки і у якому розмірі платити. Це у кращому випадку. Може бути гірше. Щось не сподобалось фермеру-забрав землю».

Інформація про розмір орендної плати не відноситься до оціночних суджень, оскільки її можна перевірити. Така інформація підлягає спростуванню як недостовірна. Розмір орендної плати, яку отримують орендодавці, встановлений у відповідних договорах.

Застосування таких мовних засобів по відношенню до позивача як «воля господаря», «сам визначає коли, скільки і у якому розмірі платити», "щось не сподобалось фермеру - забрав землю", спрямовано на формування негативної думки відносно ОСОБА_1 як людини, що не визнає суспільних правил та нехтує базовими правовими принципами.

Використані мовні засоби завдають образи позивачу, оскільки, відносини з власниками земельних ділянок врегульовані на договірних засадах за взаємною згодою.

«За словами потерпілих (ОСОБА_2, ОСОБА_4), коли вони приїхали на базу, ОСОБА_1 почав вимагати 5 тисяч доларів США, звинувачуючи охоронців у крадіжці дизпалива. В іншому випадку погрожував викликати своїх «ментів», що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5.

Коли фермер зрозумів, що від селян грошей не отримає, запропонував компромісний варіант: земля в обмін на свободу і здоров'я. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мали відписати Фермерському господарству ОСОБА_1 свої землі терміном на 41 рік. Налякані, вони змушені були підписати чисті договори, бланки яких були завбачливо підготовані бухгалтером ОСОБА_5 Сам фермер про погрози не згадує».

Така інформація є негативною та недостовірною.

Твердженням про вимагання 5 тисяч доларів США ОСОБА_1 звинувачено у скоєнні злочину, передбаченого ст.189 КК України «Вимагання», за що передбачено кримінальна відповідальність. Такі звинувачення є голослівними. Судового вироку відносно позивача за цією статтею не виносилось і відсутнє зареєстроване кримінальне провадження за таким фактом.

Інформацією про погрози «викликати своїх ментів, що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5» позивача звинувачено у незаконному впливі на правоохоронні органи з метою завдання тяжких тілесних ушкоджень (ст.121 КК України) та здатність в порушення всіх моральних, етичних та правових принципів організувати незаконне позбавлення волі людини (ст.146 КК України).

Під час публікації сюжету його авторами не враховано, що за фактом виявлення крадіжки позивач звернувся з заявою про вчинене ОСОБА_2 кримінальне правопорушення і на дату виходу сюжету досудове провадження не було завершено.

З огляду на фактичні обставини є всі підстави вважати, що сюжет є замовним та переслідує ціль не тільки образити позивача та виставити його з негативного боку в очах оточуючих, а й певною мірою вплинути на хід досудового слідства.

«Жертвою власної наївності та жадібності панича стала і теща ОСОБА_2, вісімдесятирічна ОСОБА_6. Стара жінка, піддавшись на вмовляння фермера, що обіцяв їй золоті гори, підписала з ним десятирічний договір оренди. Тільки справа в тому, що документ не містить в собі конкретного розміру орендної плати».

Вираз «жадібність панича» є оціночним, проте він завдає позивачу образи оскільки вказує на непритаманну позивачу пристрасть (яка засуджується як у світській так християнській етиці), пов'язану з якимись дивацтвами та свавільними вигадками.

Більш того, Новоукраїнським районним судом надано правову оцінку договору за яким ОСОБА_6 передала землю в оренду (справа №396/2028/16-ц) і наведені у відеосюжеті відомості про невідповідність такого договору вимогам закону судовим рішенням не підтверджені.

«Не гребує ОСОБА_1 задля власного збагачення і чужим горем. Коли у батьків дитина смертельно хвора, це найкращий спосіб заволодіти чужою землею, фактично купивши її за безцінь».

«Нам надо було гроші на «Ідеал» ... вона так у нас... померла.... рішили заложить землі. Залажували землю ми за 20 тисяч. Це ми віддавали ОСОБА_7, а тоді ОСОБА_7 уже перепродав ОСОБА_1».

У згаданому контексті позивач постає перед глядачами сюжету в образі ненаситної людини, байдужої до життя інших та здатної до заробляння грошей на життях дітей, що не відповідає дійсності.

При всьому цьому, з самого ж сюжету вбачається, що ОСОБА_8 (мова оригіналу) «залажувала землю» ОСОБА_7.

За таких обставин, коли ОСОБА_1 не мав жодних відносин з ОСОБА_8, взагалі відсутні жодні підстави надавати оцінку особі позивача на відповідність його діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

До того ж, стверджуючи про «перепродаж землі ОСОБА_1» позивача безпідставно звинувачено у вчиненні незаконного діяння, оскільки продаж землі сільськогосподарського призначення в Україні заборонена.

«ОСОБА_2 і його дружина пані Наталя та теща звернулися до Новоукраїнського районного суду з метою визнати договори оренди недійсними. Подав до суду і ОСОБА_4. За дивним збігом обставин, всі три позови родини ОСОБА_2 опинилися у однієї судді, ОСОБА_9. Мешканці села вважають, що ОСОБА_9 знаходиться в тісних ділових стосунках з паном ОСОБА_1».

Наведеним фрагментом, як і випадку з правоохоронними органами, позивачу інкримінуються протиправний вплив на судову систему, наявність якихось «ділових стосунків» з суддею та втручання в автоматизований розподіл судових справ. Такі діяння переслідуються кримінальним законодавством.

Такі твердження є відвертим наклепом, оскільки є завідомо неправдивою вигадкою, що ганьбить іншу особу.

Поширені у сюжеті ІНФОРМАЦІЯ_2 відомості сприяють негативному ставленню глядачів до ОСОБА_1, дискредитують його, викликають відразу та зневагу до особи позивача з боку оточуючих з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил.

Позивач вважає та розцінює спірний матеріал голослівним звинуваченням у вчиненні кримінальних діянь та в організації проведення злочинних операцій, а враховуючи, що стаття присвячена виключно позивачеві, то такі висловлювання є наклепом на його адресу.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою що є наклепом, ображає, принижує честь та гідність ОСОБА_1 створену за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і поширену на інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сюжеті із назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 інформацію з якої вбачається, що:

- Наслідком оренди позивачем землі є перетворення людей ледь не на рабів;

- «Орендна плата, яку отримують селяни, залежить не від суми, яка зазначена в договорі, а від волі господаря. Адже фермер-монополіст сам визначає, коли, скільки і у якому розмірі платати. Це у кращому випадку. Може бути гірше. Щось не сподобалось фермеру - забрав землю».

- ОСОБА_1. вимагав від ОСОБА_2 5 тисяч доларів США, та погрожував викликати своїх ментів, що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5; пропонував компромісний варіант обміну землі на свободу і здоров'я; вимусив підписати чисті договори.

- звинувачення у «жадібності панича» при укладенні договору оренди землі.

- «не гребує ОСОБА_1 задля власного збагачення і чужим горем. Коли у батьків дитина смертельно хвора, це найкращий спосіб заволодіти чужою землею, фактично купивши її за безцінь».

- вчиняє протиправний вплив на судову систему, має «ділові стосунки» з суддею та втручається в порядок розподілу судових справ.

Зобов'язано ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) спростувати поширену неправдиву інформацію шляхом розміщення на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 судового рішення в цій справі.

Зобов'язано ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) видалити статтю під назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2017 року, викладену на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса сторінки: ІНФОРМАЦІЯ_4).

Стягнуто з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) моральну шкоду в сумі 20 000 грн, а також судові витрати в сумі 3 876 грн 40 коп, а всього 23 876 (двадцять три тисячі вісімсот сімдесят шість) грн 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відносно позивача поширено інформацію, яка за своїм змістом, є негативною, так як звинувачує його у вчиненні кримінально караних та морально неетичних діянь.

ОСОБА_3 будучи професійним журналістом, повинна була пересвідчитися у правдивості наданої їй інформації та перевірити її відповідність дійсним обставинам, але не зробивши цього, поспішно оприлюднила негативну інформацію відносно ОСОБА_1, яка для останнього є негативною, образливою та такою, яка порочить його честь, гідність і ділову репутацію.

Відповідальність за поширення негативної інформації про позивача повинна нести саме автор відеоматеріалу, поширеного у загальнодоступній мережі Інтернет - відповідач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 не мала змоги реалізувати своє право на ефективний судовий захист, оскільки не була належним чином повідомлена про існування судової справи.

Судом не було враховано, що матеріал ІНФОРМАЦІЯ_2, розміщений 19.10.2017 ІНФОРМАЦІЯ_4 на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, який є електронною версією всеукраїнського юридичного журналу ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_1 від 19.11.2007, видане Міністерством юстиції України. Тому, на нього розповсюджуються вимоги та гарантії, передбачені ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Оскільки сайт ІНФОРМАЦІЯ_1 є інформаційним ресурсом (електронною версією) зареєстрованого в установленому законом порядку як ЗМІ видання, суд повинен був керуватися нормами, що регулюють діяльність ЗМІ.

Судом помилково було відкрито провадження у справі, та надалі допущено залучення відповідача у справу як співвідповідача не у якості фізичної особи - підприємця. Доменне ім'я зареєстроване за суб'єктом підприємницької діяльності - ФОП ОСОБА_3 (основний код КВЕДу 63.12 Веб-портал), а не громадянкою ОСОБА_3.

ОСОБА_3 не приймала участі у створенні інформації спростувати яку просить позивач.

Судом не було вказано на підставі яких належних та допустимих доказів він визначив Котомкіну О.Ф. як професійного журналіста.

В порушення принципів цивільного судочинства, без урахування позовних вимог, суд ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог, при цьому на відповідача ОСОБА_2 не покладено жодної відповідальності або обов'язку і таке рішення судом не мотивоване.

Позивач ОСОБА_1. надав відзив на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 адвокат Турчанов О.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки всі учасники справи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб, які не з'явилися, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відносно позивача ОСОБА_1 поширено інформацію, яка за своїм змістом, є вочевидь негативною, так як звинувачує його у вчиненні кримінально караних та морально неетичних діянь.

Вказана інформація надана відповідачем ОСОБА_2, яка хоч і висловив своє бачення несправедливих дій відносно нього, проте вчинив поспішні та непідтверджені звинувачення відносно позивача, не надавши жодних доказів своїх тверджень, а тому саме він є джерелом неправдивої негативної інформації.

В той же час, ОСОБА_3 будучи професійним журналістом, повинна була пересвідчитися у правдивості наданої їй інформації та перевірити її відповідність дійсним обставинам, але не зробивши цього поспішно оприлюднила негативну інформацію відносно ОСОБА_1, яка для останнього є негативною, образливою, та такою, яка порочить його честь, гідність і ділову репутацію.

Згідно абз.2 п.9 постанови ПВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року", якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідальність за поширення негативної інформації про позивача повинна нести саме автор відеоматеріалу, поширеного у загальнодоступній мережі Інтернет - відповідач ОСОБА_3

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно наданої ТОВ «Омніленс» на запит суду першої інстанції інформації, ОСОБА_3 є реєстрантом доменного імені ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.105).

Вказана інформація не заперечувалася в суді апеляційної інстанції самою ОСОБА_3., яка також пояснила, що з її дозволу до створеного нею сайту мають доступ інші особи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залучення ОСОБА_3 до участі у справі як співвідповідача.

19.10.2017 на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса сторінки: ІНФОРМАЦІЯ_4) розміщено відеоролик під назвою ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні апеляційного суду зазначений ролик був переглянутий судом і суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги до ОСОБА_3 є необґрунтованими виходячи з наступного.

Так, у відеоролику особа на ім'я ОСОБА_12 почергово брала інтерв'ю у жителів села Іванівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, в тому числі і у відповідача ОСОБА_2, які висказалися про відносини, що склалися між ними та головою фермерського господарства ОСОБА_1

При цьому ОСОБА_1. піддався критиці з боку відповідача ОСОБА_2 та інших жителів села.

ОСОБА_1. також надав інтерв'ю та висловив свої заперечення на критику жителів села.

Отже, у відеоролику викладено позицію як мешканців села, так і позивача ОСОБА_1, якому надана можливість спростувати наведені мешканцями села факти.

При цьому автор відеоролика не висловлював на адресу ОСОБА_1 образливі слова, які б принижували його честь, гідність чи ділову репутацію.

Автор відеоролика не звинувачував ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, а такі доводи позовної заяви є припущенням позивача.

Оскільки ОСОБА_1. особисто давав інтерв'ю, він мав би знати автора відеоролика, а тому міг пред'явити позовні вимоги безпосередньо до автора відеоролика.

Але позовні вимоги пред'явлено до одного із жителів села Іванівка ОСОБА_2, який давав інтерв'ю, та до ОСОБА_3, яка є власником сайту.

При цьому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 є автором відеоматеріалу, оскільки належними та допустими доказами це не доведено.

Аналізуючи відеоролик суд приходить до висновку, що він містить оціночні судження жителів села Іванівка, які критикують орендаря їхніх земельних ділянок ОСОБА_1, дають оцінку його діям, а оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Даючи інтерв'ю відповідач ОСОБА_2 дійсно вказував на те, що позивач вимагав 5 тисяч доларів США, але в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 судом відмовлено і рішення суду в цій частині не оскаржено.

Згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 про дату, час і місце засідання суду не повідомлена належним чином і подана нею апеляційна скарга обґрунтована такою підставою, а тому це є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_3 в частині визнання недостовірною, такою що є наклепом, ображає, принижує честь та гідність ОСОБА_1 створену за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і поширену на інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сюжеті із назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 не підлягають задоволенню, тому і в задоволенні позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_3 спростувати поширену інформацію шляхом розміщення на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 судового рішення в цій справі, зобов'язанні ОСОБА_3 видалити статтю під назвою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2017, викладену на сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса сторінки: ІНФОРМАЦІЯ_4) та в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 60 000 грн, необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 5814 (п'ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн 60 коп судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2018 року в частині задоволених судом позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною інформації, такою що є наклепом, ображає, принижує честь та гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, в зобов'язанні вчинити певні дії та в стягненні моральної шкоди, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3) 5814 (п'ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн 60 коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02.05.2019.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко