Єдиний унікальний номер судової справи № 479/248/18
Провадження № 22-ц/812/413/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М. Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,

апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Репушевською О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що 30 вересня 2006 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб.

За період шлюбу у них народилось двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач вказувала, що сімейне життя між ними поступово погіршувалось та на теперішній час шлюбні відносини між ними фактично припинено, проживають вони окремо та примирення між ними неможливе.

Враховуючи викладене, позивач просила про розірвання шлюбу укладеного між нею та ОСОБА_4

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який зареєстровано 30 вересня 2006 року в Кривоозерському районному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області, актовий запис №32.

Після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище, присвоєне їй при державній реєстрації шлюбу - "ОСОБА_2".

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на надання професійної правової допомоги в сумі 2000,00 грн. та судовий збір 704 грн.80 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його до апеляційного суду.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, судом повно та всебічно не з'ясовано фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, судом не враховано інтереси малолітніх дітей. Крім того вказував, що матеріали цивільної справи не містять підтвердження про понесенні витрати на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного, просив рішення суду першої скасування та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалася.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили ї відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах її доводів та вимог, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року відповідає не в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 30 вересня 2006 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12,13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутня вільна згода на шлюб, а відтак подальше сумісне життя і збереження сім'ї сторін суперечить інтересам одного з подружжя, що має істотне значення. Збереження сім'ї сторін є неможливим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

За приписами ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Приймаючи до уваги вищенаведене, небажання збереження шлюбу не потребує доведенню відповідними доказами, оскільки це є правом особи припинити шлюбні відносини, а суд, розглядаючи такий спір, повинен лише встановити фактичні взаємини подружжя, причини подання позову, наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, і за умови встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, ухвалити рішення про розірвання шлюбу.

Встановивши, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується з розірванням із позивачем шлюбу, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові ОСОБА_2, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Більш того, у суді апеляційної інстанції, позивач пояснила, що з відповідачем припинили спільне проживання з 23 березня 2018 року. ОСОБА_4 проживає в даний час з іншою жінкою та виховують спільну дитину.

Посилання ОСОБА_4 на недоведеність позовних вимог також не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки, враховуючи правову особливість справ про розірвання шлюбу, намір одного з подружжя припинити шлюбні відносини вже є підставою для розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом інтересів дітей при ухваленні оскаржуваного рішення самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові. Проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька приймати участь у вихованні та розвитку дитини. Крім того, визначення участі батька у вихованні дітей є самостійною підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Також витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.ч, 4,5,6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача у суді першої інстанції був адвокат Курченко М.І., що підтверджується ордером № серія МК №48459 від 03 квітня 2018 року. Він брав участь у всіх судових засіданнях по даній справі: 19 квітня, 31 травня, 14 червня, 05 жовтня, 10 грудня та 21 грудня 2018 року, про що свідчить журнал судового засідання. За квитанцією №17 від 26 березня 2018 року ОСОБА_2 йому сплачено гонорар у розмірі 2000 грн.( а.с.15,25, 26,28,30,57,84,86).

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст.137 ЦПК України було доведено надання їй адвокатом Курченком М.І. вказаних послуг у суді першої інстанції.

За такого враховуючи, що вказані витрати у сумі 2000 грн. є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг і не суперечить принципу розподілу таких витрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення вказаної вище суми з відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 19 лютого 2019 року.