ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/425/19
провадження № 4-с/753/77/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни, заінтересована особа - ОСОБА_5 , суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 упорядку ст. 447 ЦПК України звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Малівської Н.І., заінтересована особа - ОСОБА_5 Мотивуючи свої вимоги тим, що державним виконавцем у порушення Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 СК України невірно проведений розрахунок заборгованості по аліментам й визначена її сума у розмірі 68 286 грн. 75 коп., що є підставою для скасування заходів накладеного арешту постановою державного виконавця від 20 вересня 2018 року на грошові кошти, що містяться на його банківських рахунках як боржника в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 753/4056/15, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 17 липня 2015 року про стягнення з нього як боржника на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2015 року, та до повноліття сина - 21.09.2018 року. Невірно визначена сума боргу стала наслідком винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про накладення арешту на грошові кошти, розміщені в банківських установах. Вважає, що державний виконавець, з урахуванням отриманої від нього як платника аліментів інформації про його заробіток/дохід, мав би вираховувати розмір (суму) аліментів, застосовуючи положення частини 1 статті 195 СК України, тобто виходячи із фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, проте державний виконавець вираховував заборгованість за положенням частини 2 такої статті, а саме - виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, що суперечить закону та порушує його права як платника аліментів.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 та його представник Соколов Ю . М . , діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 23 травня 2019 року, скаргу підтримали з тих же підстав та просили її задовольнити, тим самим, поновивши права скаржника як боржника в межах виконавчого провадження.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду).

З метою забезпечення процедури розгляду скарги на дії державного виконавця відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України повідомлялись сторони виконавчого провадження та державний виконавець про час та місце його проведення, й про необхідність забезпечення суду матеріалами виконавчого провадження.

Державним виконавцем надано до суду копії матеріалів виконавчого провадження, які стали предметом дослідження в ході розгляду скарги.

В судове засідання заінтересована особа (стягувач) не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати скаргу за відсутності стягувача, на підставі доказів, наявних в матеріалах скарги, та за погодженням скаржника та державного виконавця.

Вислухавши скаржника, його представника, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги із наступних підстав.

З 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким викладено у новій редакції, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс України України.

Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України у новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦК України).

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржують ся (ч. 1 ст. 450 ЦПК України).

Судом встановлено, що на виконанні державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з 27 липня 2015 року перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виконавчого листа № 753/4056/15, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 17 липня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 лютого 2015 року, та до повноліття сина - 21.09.2018 року (а.с. 75, матеріали виконавчого провадження).

При виконанні вказананого виконавчого листа державним виконавцем встановлено, що боржник працює, є фізичною особою - підприємцем - ФОП « ОСОБА_3 » (а.с.77), згідно даних ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві за період з 2012 - 2014 роки перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності (а.с. 80).

Постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 16 березня 2016 року накладеного арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, та оголошено заборону на його відчудження (а.с. 82, матеріали виконавчого провадження).

22 вересня 2018 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві проведений розрахунок заборгованості по аліментам за правилом положення частини 2 статті 195 СК України, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, оскільки боржником довідки з місця роботи не надано, розрахунок проводився згідно інформації Головного іправління статистики у м. Києві щодо розміру середньомісячної заробітної плати на одного середньо облікованого штатного працівника по м. Києву (а.с.112-113), що є обгрутнованим відповідно до встановленої інформації державним виконавцем про те, що боржник є фізичною особою - підприємцем - ФОП « ОСОБА_3 » (а.с.77), згідно даних ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві за період з 2012 - 2014 роки перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності (а.с. 80), а тому розрахунок заборгованості по аліментам узгоджується із правильністю застосування державним виконавцем положення частини 2 статті 195 СК України.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 195 СК України передбачені правила визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном (частина 1 статті 195 СК України).

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості (частина 2 статті 195 СК України).

Відповідно до частини 3 вказаної статті розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем встановлено та констатовано факт про те, що рішення суду боржником не виконується, що стало підставою для винесення постанови державного виконавця від 20 вересня 2018 року про накладеного арешту на грошові кошти, що містяться на банківських рахунках боржника в межах вказаного виконавчого провадження.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд вважає, що оскаржувані виконавчі дії - правильність нарахування заборгованості по аліментам та накладений арешт на грошові кошти боржника, які знаходяться на рахунках в банківських установах, державним виконавцем вчинені у відповідності до вимог ст. 195 СК України та ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак вважати, що державним виконавцем у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» невірно нарахована заборгованість по аліментам та накладений арешт на грошові кошти скаржника, які містятся на рахунках в банківських установах, окрім коштів, на які звернення стягнення заборонено, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору та в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, - є безпідставним, оскільки вчинені в межах процедури проведення виконавчих дій й зметою забезпечення виконання судового рішення.

Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Рішення суду є обов"язковим до виконання. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Позиція скаржника про те, що з вказаних ним підстав дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та статті 195 СК України, є недоведеним та безпідставним.

Відповідно, судом встановлена правомірність дій держвного виконавця, і вважає, що останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань скаржника.

Будь-які докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавста прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 452 ЦПК України.

Так, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

За таких підстав зі скаржника на користь держави підлягають стягненню 384 грн. 20 коп. - судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 450, 451, 452 ЦПК України, ст.ст. 20, 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 195 СК України, Закону України «Про судовий збір», суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Малівської Наталії Іванівни, заінтересована особа - ОСОБА_5 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , на користь держави 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 (двадцять) коп. - судового збору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцять днів з дня її проголошення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

Копію ухвали невідкладно направили позивачу для відома.

СУДДЯ: