Дата документу 29.05.2019 Справа № 334/2361/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2361/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/2052/19 Гнатюк О.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Крилової О.В.

Полякова О.З.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної Євгенії Вячеславівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, посилаючись на те, що 07 березня 2017 року ОСОБА_1 було отримано листа за підписом голови Спеціальної комісії з приватизації Верховної Ради України, в якому повідомлялося про надходження звернення трудового колективу та акціонерів ПАТ «ЗАлК». Копія зазначеного звернення було додано до вказаного листа.

Вказане звернення відповідачів містить інформацію, яка є неправдивою та такою, що шкодить діловій репутації позивача, принижує його честь та гідність.

Вказана інформація містить обвинувачення у вчиненні позивачем злочину, проте жодних доказів немає. Вимоги відповідачів створюють негативне враження і відношення до позивача як до непрофесіонала, наведені цитати є також припущеннями і неправдивою інформацію, які порочать ділову репутацію позивача, як професіонала у своїй сфері та принижують честь, гідність та ділову репутацію його, як генерального директора, оскільки наведені висловлювання не відповідають дійсності.

Посилаючись на зазначені обставини просить визнати недостовірною інформацію, яка була зазначена у зверненні представників трудового колективу та акціонерів ПАТ «ЗАлК», що було направлено до спеціальної контрольної комісії з питань приватизації Верховної Ради України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та як таку, що принижує честь, гідність та порочить ділову репутацію ОСОБА_1 , а саме:

«разом із своїми подільниками, яких він працевлаштував на комбінаті на керівних посадах, довели комбінат до кризової межі»;

«всі ті події, що відбувалися на протязі директорства Лобікова, та які цілком тягнуть на кваліфікацію - злочин, відбувалися під прикриттям так званого «фінансового плану» Товариства на 2016 року. Цей документ по суті є фікцією, та який був прийнятий та затверджений Фондом держмайна України без заперечень, передбачав прибуткову діяльність підприємства на протязі 2016 року, насправді ж комбінат ніякого прибутку не отримав»;

«ніякого відродження виробництва на «ЗАлК» так і не відбулося, незважаючи на неодноразові заяви та обіцянки особисто Лобікова та заявлену шалену «прибутковість» фінансового плану «ЗАлК»;

«так звані прибутки, за планом Лобікова, комбінат мав отримувати, начебто від процесу виробництва алюмінієвої катанки. Однак слід звернути увагу, що обладнання для виробництва катанки у власності ПАТ «ЗАлК» відсутнє до теперішнього моменту»;

«за час перебування ОСОБА_7 на посаді генерального директора «ЗАлК» остаточно знищено обладнання електролізного цеху, порізані та вивезені, як металобрухт 608 електролізерів, продані за заниженою ціною унікальні трансформатори - перетворювачі (23 шт.), вивезено з території обладнання власної ТЕЦ, вивезено в невідому напрямку майно ЖДЦ (вагони, тепловози та інше), вирізається та реалізовується за злочинними схемами все, що містить будь-яку цінність - під`їзні колії, залізні ворота, залишки ТМЦ, запчастини, майже все…»;

«сьогодні можна остаточно констатувати, що Запорізький алюмінієвий виробничий комбінат опинився в руках злочинців, які відчувають свою безкарність ,та користуючись підтримкою впливових осіб, продовжують зухвале пограбування підприємства»;

Також просить суд зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення спростування на ім`я спеціальної контрольної комісії з питань приватизації Верховної Ради України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року від 13 березня 2019 року відмовлено в задоволені позову.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Волошина Є.В. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, не досліджені докази надані позивачем, навівши оспорювань позивачем поширену відносно нього інформацію, формально і узагальнююче вказав, що вони є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів та містять у собі виключно оціночні судження. Не надано окремо кожному із висловлювань, а також у їх взаємозв`язку належної правової оцінки, не встанови, чи наведені в інформації обставини існували взагалі. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повзуні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційноїінстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 7 березня 2017 року ОСОБА_1 отримав листа за підписом голови Спеціальної комісії з приватизації Верховної Ради України, в якому повідомлялося про надходження звернення трудового колективу ПАТ «ЗАлК», а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «Щодо кризової ситуації на ПАТ «ЗАлК», копія якого додана до вказаного листа. Вважаючи, що інформація, викладена у зверненні відповідачів, є неправдивою та порушує його честь та гідність позивач звернувся до суду для захисту свої прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі реалізовували право на звернення, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що висловлювання, які на думку позивача, порушують його честь та гідність не були розповсюджені публічно, а викладені у звернені відповідачів до Спеціальної комісії з приватизації Верховної Ради України. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що дані вислови є оціночними судженнями відповідачів з питання виконання позивачем, як керівником підприємства, своїх посадових обов`язків.

Відповідно дост. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно дост. 68 Конституції Україникожен зобов`язаний неухильно додержуватисяКонституціїта законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК Українифізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Розглядаючи висловлювання відповідачів в розрізі відповідності поняттям «факт» та «оціночне судження», аналізуючи його зміст, колегія суддів приходить до висновку, що дані слова відповідачів не є викладенням фактів, а лише виражають їх власну думку щодо діяльності ОСОБА_1

Разом з тим, позивач зазначає, що дана інформація створює негативне враження і відношення до нього, як до непрофесіонала, що наведені цитати є припущеннями і неправдивою інформацією, які порочать ділову репутацію позивача, та принижують честь, гідність і ділову репутацію його, як посадової особи. Проте необхідною умовою для притягнення особи до відповідальності за поширення неправдивої інформації є завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджання особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а отже таке, що фактично відбулося.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту завдання шкоди його особистим немайновим благам, яка вплинула на його ділову репутацію та яким чином дана інформація перешкоджає повно і своєчасно здійснювати його особисте немайнове право.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Волошиної Євгенії Вячеславівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 29 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков