Постанова

Іменем України

14 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 462/549/17

провадження № 61-37697св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців Оксана Григорівна

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року, у складі судді Кирилюк А. І., та постанову апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року, у складі колегії суддів: Бойко С. М., Савуляка Р. В., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори Шевців О. Г., про визнання права належності власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову, з урахуванням його уточнення, ОСОБА_4 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат - ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина - частина квартири АДРЕСА_1.

Позивач звернувся до нотаріуса Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, оскільки він є спадкоємцем другої черги за законом, а спадкоємцем першої черги є син спадкодавця - ОСОБА_5, який прийняв спадщину, вчасно подавши нотаріусу відповідну заяву.

ОСОБА_4 зазначав, що померлий із сином не проживав, оскільки вони з його матір'ю розлучились незадовго після його народження, та ніяких зв'язків з ним не мав. Спадкодавець постійно важко хворів та потребував догляду. Позивач спільно проживав з ОСОБА_7 та був єдиним, хто піклувався ним та матеріально підтримував його аж до самої смерті, а тому відповідач не має права на спадкування майна померлого.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити, рішення нотаріуса скасувати та визнати за ним право власності на спадкове майно.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня

2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що спадкодавець не оформлював свого волевиявлення щодо успадкування належного йому майна саме позивачем. Відповідач, як рідний син спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом. Ним вчасно та в установленому законом порядку було подано заяву про прийняття спадщини після померлого. Наявності підстав для усунення відповідача від права на спадкування позивачем не доведено.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на обов'язок відповідача, як повнолітнього сина, утримувати свого батька, який потребував догляду у зв'язку з тривалою хворобою. Заявник стверджує, що відповідач свідомо ухилявся від обов'язку по догляду за батьком та надання йому матеріальної допомоги, а тому наявні підстави для усунення його від права на спадкування за законом, що однак було залишено поза увагою судами попередніх інстанцій.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Із установлених судом обставин справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача - ОСОБА_7, внаслідок смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з частки квартири АДРЕСА_1.

17 січня 2017 року позивач звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7

Із постанови державного нотаріуса Шевців О. Г. від 20 січня 2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що ОСОБА_4 є спадкоємцем другої черги за законом, а тому йому не може бути видано свідоцтво, оскільки ОСОБА_5, як син покійного ОСОБА_7, є спадкоємцем першої черги та прийняв спадщину, подавши вчасно відповідну заяву.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на ухилення відповідача від виконання свого обов'язку щодо здійснення нагляду за хворим батьком, що є підставою для усунення його від права на спадкування.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частинами третьою, п'ятою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З аналізу наведених законодавчих положень слідує, що для усунення особи від права на спадкування із вказаних підстав, необхідним є або встановлення в судовому порядку тієї обставини, що відповідач ухилявся від обов'язку по утриманню свого батька (частина третя статті 1224 ЦК України), або одночасне встановлення доведеним настання сукупності таких обставин, як: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (частина п'ята статті 1224 ЦК України).

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи те, що відповідач, як спадкоємець першої черги за законом, вчасно та в установленому порядку прийняв спадщину, а позивачем, при цьому, не надано і судом не здобуто доказів, які б свідчили про перебування спадкодавця у безпорадному стані, ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, та не доведено, що він вчинив умисні дії чи бездіяв, щоб ухилитися від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 грудня 2017 року, та постанову апеляційного суду Львівської області від 03 квітня

2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська