ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року

м.Суми

Справа №583/4660/18

Номер провадження 22-ц/816/2941/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року в складі судді Ільченко В.М., ухвалене у м. Охтирка, повний текст якого складено 07 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданий головою Чернеччинської сільської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,49 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2 , а також визнати за нею право власності на 1/4 частину вказаної земельної ділянки.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2017 року, що набрало законної сили, її було визнано співвласником майна колишнього колгоспного двору, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить жилий будинок з господарськими спорудами та будівлями з часткою у спільному майні у розмірі 1/4 частини. У вересні 2018 року вона дізналася, що відповідач отримала на своє ім`я у приватну власність земельну ділянку площею 0,49 га, розташовану за вказаною адресою з часткою - 1/1. Зазначала, що відповідач неправомірно зареєструвала за собою право власності на всю земельну ділянку, оскільки вона є власником частини будинку, який знаходиться на спірній земельній ділянці.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову без попереднього оскарження рішення сільської ради, на підставі якого виданий державний акт, оскільки орган місцевого самоврядування правильно затвердив технічний звіт землевпорядної організації, але під час складання тексту державного акту помилково зазначив лише одного із співвласників будинку, чим порушено її права.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Друченко Т.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2017 року, що набрало законної сили, визнано ОСОБА_1 співвласником майна колишнього колгоспного двору, до складу якого входить жилий будинок літ. «А-1Ж» загальною площею 70,3 кв.м, прибудова літ. «а», погрібник літ. «В», погріб літ. «в», огорожа - 1, 2, колодязь № 3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з часткою у спільному майні колишнього колгоспного двору у розмірі 1/4 частини.

Вказаним рішенням встановлено, що право власності у майні колгоспного двору у ОСОБА_1 виникло 15 квітня 1991 року (а.с. 56-62).

19 вересня 2017 року позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на 1/4 частину вказаного будинку, іншими співвласниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням 2-ї сесії 23-го скликання Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 05 червня 1998 року затверджено матеріали технічного звіту з виготовлення державних актів на право приватної власності на землю жителям с. Чернечиина загальною площею 55,940 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилих будинків площею 9,999 га, ведення особистого підсобного господарства площею 45,941 га, відповідно до списку громадян, що є додатком до рішення (а.с. 71-73).

На підставі зазначеного рішення сільської ради ОСОБА_2 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,49 га в межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку - 0,09 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,40 га та видано Державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 12 серпня 1998 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 289 (а.с. 4).

Рішення суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову мотивовано тим, що нею не було доведено про невідповідність оскаржуваного акту вимогам законодавства, чи про порушення порядку його видачі. Крім того, вимог щодо незаконності рішення сільської ради, на підставі якого виданий акт, позивачем не заявлено.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Підставами позовних вимог ОСОБА_1 є скасування державного акту та визнання права власності на 1/4 частину земельної ділянки з підстав набуття останньою права власності на 1/4 частину жилого будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, та у зв`язку з цим, відповідно до положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, набуття нею права власності на відповідну частину земельної ділянки.

Як встановлено, жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на 1/4 частину якого за ОСОБА_1 рішенням суду було визнано право власності, яке виникло в неї ще 15 квітня 1991 року, є майном колишнього колгоспного двору.

Згідно з положеннями ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ст. 63 ЗК УРСР 1970 року, що був чинним на момент виникнення у позивача права власності на частину будинку, кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва жилого будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам або оброблятися з застосуванням найманої праці. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу.

Отже, суб`єктом права користування присадибною земельною ділянкою визнавався колгоспний двір у цілому, а не окремі його члени.

Згідно зі ст. 70 ЗК УРСР 1970 року, набуття права власності на жилий будинок і господарські будівлі, належні до цього колгоспному двору, не дає права на користування присадибною земельною ділянкою в розмірі, яким користувався колгоспний двір. Надання присадибних земельних ділянок членам колгоспу, які набули право власності на жилий будинок і господарські будівлі, провадиться в порядку, визначеному статтями 63, 64 цього Кодексу. Якщо особа, яка набула право власності на жилий будинок і господарські будівлі, не є колгоспником, земельна ділянка їй може бути надана в порядку і розмірах, передбачених статтями 77, 78 і 106-1 цього Кодексу.

Таким чином, майно колгоспного двору належало на праві сумісної власності усім його членам, а земельна ділянка перебувала в користуванні самого колгоспного двору, а не його конкретних членів та вразі набуття права власності на будинок, належний до цього колгоспного двору, до особи не переходило право користування земельною ділянкою, як це передбачено чинними положеннями ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, на які посилається позивач.

Лише в подальшому, в рамках проведеної в 90-х роках в Україні земельної реформи, зокрема, відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», у порядку, встановленому чинним на той час законодавством, окремі громадяни набули права приватної власності на земельні ділянки, в тому числі і під колишніми колгоспними дворами.

Відповідно до ст. ст. 17, 22, 23 ЗК України 1992 року, в редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України.

Таким чином, ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на землю від 12 серпня 1998 року установленої форми на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки в порушення приведених норм матеріального та процесуального права, не було доведено належними доказами про невідповідність оскарженого акту вимогам діючого на той час законодавства, а на момент виникнення у неї права власності на частину майна колгоспного двору чинним законодавством не передбачалось перехід права власності, зокрема права користування, земельною ділянкою колгоспного двору до набувача майна. Крім того, місцевим судом правильно зазначено, що позивачем рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого ОСОБА_2 було видано держаний акт на право приватної власності на землю, не оскаржено у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина