Номер провадження: 22-ц/813/3561/19
Номер справи місцевого суду: 522/7487/18
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія » на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

02.05.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначав, що 12.04.2018 року під час отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо належної йому на праві приватної власності квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 , йому стало відомо про те, що на вказану квартиру та майнові права на неї накладені обтяження (два арешти).

Підставами для накладення обтяжень (арештів) зазначено постанову про арешт майна боржника від 09.06.2017 року у виконавчому провадженні № 48756874 та ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2012 року по справі № 1522/7737/12.

При ознайомлені в Єдиному державному реєстрі судових рішень зі змістом ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 04.12.2012 року по справі № 1522/7737/12 йому стало відомо, про існування договору іпотеки від 21.06.2006 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим № 1738.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір іпотеки від 21.06.2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим № 1738; стягнути з відповідачів на його користь судові витрати по справі.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2018 рокупозов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 21.06.2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим № 1738.

Судом вирішено питання судових витрат.

Вважаючи рішення суду постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», яке не брало участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, звернулось до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09.10.2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В скарзі ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» зазначило, що презумпція правомірності правочину не спростована, всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, створені обов`язки підлягають виконанню.

Апеляційна скарга також аргументована тим, що позивач, звернувшись до суду у 2018 році, пропустив позовну давність.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч.3 цієї статті.

Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.04.2018 року, позивач є власником квартири під АДРЕСА_1 . Право власності Позивача на вказану квартиру зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (дата внесення запису: 08.09.2011 р.; підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 27 серпня 2011 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. (реєстровий № 1321).

21.06.2006 р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателем і ОСОБА_3 як іпотекодавцем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстровим №1738, за умовами якого предметом іпотеки є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , будівництво якого не завершено. Після завершення будівництва житловому будинку було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_5 .

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що 21.06.2006 року під час укладання іпотечного договору були порушені положення ст.5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладання спірного договору), оскільки не було передбачено, що майнові права на об`єкт незавершеного будівництва можуть бути предметом іпотеки.

Однак колегія судді не може погодися з такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права вимоги №114/52, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/0054/74/57486 від 21.06.2006 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

20.12.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги №114/52-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/0054/74/57486 від 21.06.2006 року перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія».

Крім того, 20.12.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, що посвідчено Юдіним М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим за №918, відповідно до якого право Іпотекодержателя за Договором іпотеки б/н, який було укладено 21.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_3 , посвідченим Колодяжною А.В . , приватним нотаріусом ОМНО, зареєстрованим за №1738, перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».

20.12.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, що посвідчено Юдіним М.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим за №920, відповідно до якого право Іпотекодержателя за Договором іпотеки перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія».

Отже, ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» виступає Кредитором відносно ОСОБА_3 за Кредитним договором та Іпотекодержателем відносно майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , та належить Іпотекодавцю ОСОБА_3 , що виступає в якості забезпечення по зазначеному Кредитному договору, на підставі Іпотечного договору б/н від 21.06.2006 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_3 , посвідченим Колодяжною А. В. , приватним нотаріусом ОМНО, зареєстрованим за №1738.

Положеннями статті 16 ЦК України встановлено, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину, передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення. оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від

1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 148833728 від 10.12.2018р., відомості про заборону на нерухоме майно стосовно квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 22.06.2006 року за реєстровим номером 3365450. Внесений запис є чинним.

Крім того, іпотекодержателем є ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»(Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 3366238,22.06.2006).

Таким чином, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, презумпція правомірності правочину не спростована, всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, створені обов`язки підлягають виконанню.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-639цс15, Постанові Верховного Суду України від 14 березня 2018 року у справі № 125/2360/16-ц.

Крім того, вимоги Позивача щодо визнання недійсним Договору іпотеки б/н, який було укладено 21.06.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_3, посвідченим Колодяжною А.В. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованим за №1738 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено вимогами ст.257 ЦК України.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, у відповідності до вимог ст. 261 цього Кодексу.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментам (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Зі змісту цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.09.2011 р. на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. (реєстровий № 1321).

При посвідченні зазначеного договору купівлі-продажу нотаріус повинна була пересвідчитися чи не перебуває зазначена квартира під забороною чи арештом, які перешкоджали укладенню такого договору.

Тобто, беззаперечним фактом того, що ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права ще в 2011 році під час укладення договору купівлі-продажу.

Тому, початок перебігу позовної давності розпочався ще з 2011 року, з цього моменту потрібно розраховувати позовну давність.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивачем не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України у справі №6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

Отже, з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права минуло 7 років, строк позовної давності минув. За увесь цей час ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим ст. 15 ЦК України.

Позивач звернувся до суду в 2018 році з вимогами, після спливу позовної давності.

У відповідності до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Той факт, що ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», яке не брало участі у розгляді справи, однак оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, є підставою для вирішення судом апеляційної інстанції заяви ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» про застосування позовної давності.

Таким чином, встановивши, що позов є необґрунтованим та пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин, є підстави для застосування позовної давності у відповідності до поданої ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»відповідної заяви.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому вимоги про визнання недійсним договору іпотеки не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності та відсутністю підстав вважати пропуск строку таким, що відбувся з поважних причин.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2018 року - скасувати, позов ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 травня 2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький