Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1060/18
Провадження № 2/494/106/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 12 серпня 2014 року на підставі рішення Березівської районної ради №325-VI вона була затверджена до складу кращих працівників району та трудових колективів для занесення на дошку пошани. За результатами II (обласного) туру всеукраїнського конкурсу «Учитель року-2014» з номінації «Світова ІНФОРМАЦІЯ_1 » була нагороджена департаментом освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації дипломом II ступеня. 31 травня 2018 року під час свята останнього дзвінка вона отримала почесну грамоту за сумлінну та бездоганну працю, досягнуті успіхи у справі навчання і виховання підростаючого покоління та плідну педагогічну діяльність. Однак, починаючи з лютого 2018 року, відповідачка на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук дозволяла собі поширювати відносно неї та її колег образливі висловлювання, а саме, що « ОСОБА_3 надала тим виродкам свою сторінку у Фейсбуці, щоб наше місцеве бидло, яке з себе вигадує царька ганьбило мою сім`ю. До ОДА і вимагати звільнення безталанних пасіпак у нашій громаді», а 18 травня 2018 ІНФОРМАЦІЯ_2 також у цій соціальній мережі є висловлення про те, що «Пані Міністр Лілія ОСОБА_4 прошу Вас замість рекомендаційного листа видайте наказ, що за порушення мовного режиму має бути покарання, щоб усунути купу питань на, які посадові особи місцевих органів самоврядування не можуть дати відповідь. Вони вважають, що по три уроки поспіль годувати дітей російськомовними фільмами то дозволяється, а мені радять робити дубляж» та «Значить міністр освіти не довела своїм найманцям про їхні обов`язки. Допоможіть мені притягнути до відповідальності осіб, які в нашій школі пропагують дітям російську мову, за рахунок здоров`я моїх дітей. ОСОБА_5 за відмову від вивчення російської спалили машину, в школі і подосі крутять фільми, приносять навчальний матеріал російською, а мені кажуть, що ти нам зробиш!». Поширена відповідачем інформація в мережі інтернет стала відомою більш ніж одній особі, у зв`язку з цим просить визнати вказану інформацію, яка поширена на сторінці відповідача у соціальні мережі Фейсбук, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію, зобов`язати останню протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме шляхом розміщення на своїй персональній сторінці Фейсбук про те, що інформація, яка поширена ОСОБА_2 , є надуманою та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, та стягнути з неї на її користь матеріальну шкоду в сумі 13124-76 грн., моральну - в розмірі 15000 грн. та судовий збір 3204-82 грн.

ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала повністю і пояснила, що вона не принижувала честь, гідність і ділову репутацію позивача, взагалі не ображала її та не розповсюджувала ніяких відносно неї образливих відомостей на сторінці соціальної мережі Фейсбук, а тому вимоги цього позову є необгрунтованими, безпідставними та такими, що задоволеними бути не можуть.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та аналізувавши ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику застосування прецедентного права Європейським судом з прав людини при вирішенні дифамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, та норми національного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Статями 3,28 Конституції України закріплено, що честь і гідність людини визнаються найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності.

Разом із тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст.34 Конституції України).

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст.ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними; фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах, як це зазначається вище, національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У рішенні від 7 грудня 1976 року у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п.41 свого рішення від 8 липня 1986 року у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ч.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Європейський суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів і оціночних суджень та у рішеннях від 18 липня 1986 року (справа Лінгенса, п.46) та від 29 березня 2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке захищається ст.10 вищеназваної Конвенції.

Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст.47-1 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

При розгляді справи за позовом про визнання інформації недостовірною, захист честі та гідності, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи; тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснив, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється названою статтею Конвенції.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

У рішення від 22 жовтня 2007 року (справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v.France) Європейський суд з прав людини знову звернув увагу на те, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, істинність оціночних суджень не може бути предметом доказування. Вимога довести істинність оціночного судження не може бути виконана і порушує саме право на вільне вираження поглядів, яке є важливим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як ствердження про факт чи оціночне судження представляє собою питання, яке перш за все знаходиться у рамках свободи розсуду національної влади, зокрема, національних судів. Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою відповідальності як за висловлення оціночного судження, коли воно має під собою достатнє фактичне підґрунтя і не є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за якими відбувалось поширення таких висловлювань (рішення від 1 липня 1997 року у справі «Обершлік (Oberschlick) проти Австрії (№ 2)»).

Судом встановлено, що з наданих скріншотів соціальної мережі Фейсбук представником ОСОБА_6 , діючого в інтересах позивача ОСОБА_1 , яка є вчителем Розквітівської загальноосвітньої школи I-III ступенів Розквітівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Березівського району Одеської області та яку слід вважати публічною особою, оскільки вона є працівником юридичної особи публічного права, убачається, що між користувачами мережі Інтернет містяться публікації (листування), серед яких мова йде про те, що «ображати ОСОБА_2 почала мене з лютого 2018 року в соціальні мережі Фейсбук», «… тепер ми розуміємо як і кому, як дається звання вчитель року. Пише безграмотно, уроки проводить російською мовою в школі з українською мовою навчання», що «Сапункова обмовила їх в соцмережі» та все таке інше (а.с.17,107-110,132-149).

За зверненням ОСОБА_2 про перевірку фактів щодо ситуації, яка склалася у Розквітівської ЗОШ I-III ступенів Розквітівської сільської ради ОТГ Березівського району Одеської області, комісією, утвореною наказом Департаменту освіти і науки №187/ОД від 30 травня 2018 року, була складена довідка, зі змісту якої слідує, що у порушення Методичних рекомендацій про викладання навчальних предметів у загальноосвітніх навчальних закладів у 2017/2018 навчальному році вчителем зарубіжної літератури Посмітною Н.М. використано для перегляду російськомовний фільм та пунктом другим цієї довідки рекомендовано притягнути до адміністративної відповідальності педагогічних працівників вказаної школи ОСОБА_1 та інших за неналежне виконання посадових обов`язків (а.с.24,26-29).

Проте, як свідчить з пояснень в судовому засіданні відповідача, яка повністю не погоджується з вимогами позову та заперечує проти його задоволення, позивач не надав жодного належного й достатнього доказу, що висловлення, про які йдеться вище та які викладені нібито на її сторінці в мережі Фейсбук, взагалі наявні та що ці відомості виклала саме вона, крім того, матеріали справи не містять також доказів, які б підтверджували, що сторінка у соціальній мережі Фейсбук створена та підтримується саме нею. Більш того, оспорювана інформація не містить будь-яких тверджень щодо вчинків або поведінки позивача, які б могли отримати негативну оцінку в очах суспільства або змінити думку оточуючих про позивача. Що стосується посилань позивача, яку вона сприймає як посадову особу викладача школи, на її висловлення щодо порушень мовного режиму, то це є фактом, доведеним комісією. Але претензії до останньої у неї є тільки до недбалого виконання, а точніше невиконання нею своїх посадових обов`язків. Усі додатки, надані ОСОБА_1 до позову, свідчать виключно про діловий характер їхніх відносин стосовно навчання дітей у цій школі, де вона не звертає увагу на вищевказані рекомендації комісії.

З приводу колективного звернення вчителів Розквітівської загальноосвітньої школи I-III ступенів Розквітівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Березівського району Одеської області до Березівського відділення поліції Лиманського відділу Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нібито якогось переслідування та розповсюдження відповідачем в соціальних мережах завідомо неправдивої інформації, яка провокує у них агресивну реакцію, останнім була надана відповідь, згідно листа №45.1/1-7699 від 12 жовтня 2018 року, про те, що ознак правопорушень з боку ОСОБА_2 не виявлено (а.с.111-113).

З огляду на викладене, суд вважає, якщо діяльність позивача за своєю суттю пов`язана фактично з виконанням публічних обов`язків, то він має бути готовим до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною собою, в тому числі до критики у грубій формі. Адже публічні особи є об`єктом прискіпливої, інколи доскіпливої уваги суспільства, на яку вони погодилися, обираючи свою кар`єру.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст.77 ЦПК України регламентує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

З наведених норм процесуального закону свідчить, що сторона, а в даному випадку позивачка, на яку покладався тягар доказування, повинна була під час розгляду цієї справи обґрунтувати з наданням відповідних належних доказів наявність обставин, що з достовірністю могли б підтвердити матеріально-моральні правові вимоги та наявність необхідних умов для покладання на відповідача юридичної відповідальності.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року роз`яснюється, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Незважаючи на встановлений процесуальним законом порядок доказування та не звертаючи увагу на вимоги ст.ст.12,13 ЦПК України, позивачка не обґрунтувала належним чином елементи свого позову, які могли б мати юридичне значення для вирішення справи відповідно до положень ст.263 ЦПК України, та не довела існування фактів щодо поширення відповідачем в мережі Фейсбук недостовірної (надуманої) відносно неї інформації та заподіяння, у зв`язку з цим, матеріальної й моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Слід також зазначити, що згідно положень ст.ст.76,95 ЦПК України, доказами, як це зазначається вище, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які що мають значення для вирішення справи; письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Однак суд критично ставиться до наданих представником позивача скріншотів, які з огляду на положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» є електронними документами, оскільки вонине свідчать, що саме відповідач поширив або поширює відносно особи, інтереси якої він представляє, недостовірну, надуману або якусь іншу образливу інформацію.

Проаналізувавши матеріали цивільного провадження за позовом ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про неможливість його задоволення у зв`язку з недоведеністю тих юридичних фактів матеріально-морального правового характеру, на які вона посилається.

Статтями 1166, 1167 ЦК України передбачається, що матеріальна і моральна (немайнова) шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Однак для покладання відповідальності на заподіювача моральної або матеріальної шкоди необхідна сукупність таких умов як наявність моральної або матеріальної шкоди, протиправність дій особи, причинного зв`язку між протиправною його поведінкою і шкодою та вини в її спричиненні.

Виходячи з наведеної конструкції цивільно-правової відповідальності та враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача відсутні елемент протиправності її поведінки та вина.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,264 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. А у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно пункту 15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Суддя: