ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1154/19 Справа № 185/4093/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки такими, що припинені

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки такими, що припинені. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що 02 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ML-304/156/2008, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 27 647 доларів США. В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 02 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожним окремо, було укладено договори поруки № SR-304/156/2008 та № SR-304/156/2008/1. Пунктом 3 частини 1 та п. 1.4. частини 2 кредитного договору № ML-304/156/2008від 02 вересня 2008 року встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком. Процентна ставка була змінена кредитором, про що не було повідомлено поручителів. Вказане є підставою для припинення поруки. Крім того, позичальником були припинені виплати щомісячних платежів, однак вимога до поручителів протягом 6 місяців заявлена не була, а отже порука припинилася. Просили суд визнати поруку за договором, укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» від 02 вересня 2008 року № SRSR 04/156/2008 припиненим та визнати поруку за договором, укладеним між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» від 02 вересня 2008 року № SRSR 04/156/2008/1 припиненою (том 1 а.с. 3-6).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів поруки такими, що припинені - відмовлено (том 2 а.с.34-37).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.42-51) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 02 вересня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ML-304/156/2008, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 27 647 доларів США строком до 02.09.2038 року (том 1 а.с.7-14).

Пунктом 3 договору передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використана плаваюча процентна ставка, яка складається з суми фіксованого відсотка у розмірі 4,99%. FIDR може змінюватись банком в порядку передбаченому укладеним договором. Про зміну процентної ставки за умовами договору позичальник повідомляється шляхом розміщення інформації на сайті банку та на інформативних стендах в приміщеннях банку (том 1 а.с.7).

Пунктом 1.4.1.1.5 встановлено,що при зміні процентної ставки додаткова угода не потребується.

Пунктом 1.9.1 кредитного договору встановлено, що банк має право достроково вимагати виконання зобов'язань в цілому або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 02 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з кожним окремо, було укладеного договори поруки № SR-304/156/2008 та № SR-304/156/2008/1, за умовами яких поручителі зобов'язались відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором в повному обсязі таких зобов'язань (том 1 а.с.15-16, 17-18).

Пунктом 2.1 цього договору встановлено, що порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником всіх зобов'язань.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що порукою забезпечено боргові зобов'язання і в разі зміни їх суми відповідно до пункту 2.1 договору.

24 лютого 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-304/156/2008, за умовами якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема доповнити його графіком платежів:

-27 травня 2010 року 10.99% FIDR + 4,99% щомісячний платіж - 241, 34 доларів США;

-14 червня 2011 року 11.49% FIDR + 4,99% щомісячний платіж - 250, 65доларів США;

-12 вересня 2012 року 12.99% FIDR + 4,99% щомісячний платіж - 278, 48доларів США. (том 1 а.с.105-126).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статями 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що кредитор має право змінювати процентну ставку відповідно до умов та в порядку встановлених кредитним договором.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. У разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов'язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ML-304/156/2008, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 27 647 доларів США строком до 02.09.2038 року. Пунктом 3 договору передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використана плаваюча процентна ставка, яка складається з суми фіксованого відсотка у розмірі 4,99%. FIDR може змінюватись банком в порядку передбаченому укладеним договором. Про зміну процентної ставки за умовами договору позичальник повідомляється шляхом розміщення інформації на сайті банку та на інформативних стендах в приміщеннях банку (том 1 а.с.7-14). Пунктом 1.4.1.1.5 встановлено,що при зміні процентної ставки додаткова угода не потребується.

В забезпечення зобов'язань за кредитним договором 02 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з кожним окремо, було укладеного договори поруки № SR-304/156/2008 та № SR-304/156/2008/1, за умовами яких поручителі зобов'язались відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором в повному обсязі таких зобов'язань (том 1 а.с.15-16, 17-18).

Пунктом 2.1 цього договору встановлено, що порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником всіх зобов'язань.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що порукою забезпечено боргові зобов'язання і в разі зміни їх суми відповідно до пункту 2.1 договору.

Враховуючи, що поручителі і боржник відповідають як солідарні боржники. Порукою за цим договором забезпечувалися вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі, тобто порукою забезпечувалося виконання зобов'язань позичальника й після змін сум сплачуваних платежів, що обумовлювалося як в кредитному договорі так і в договорах поруки, а тому підстав для припинення поруки у відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні.

Крім того, відповідно до частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За умовами кредитного договору платежі за договором повинні відбуватись щомісяця у визначеному розмірі. 03.11.2014 року відбувся останній платіж позичальника за кредитним договором і він перестав виконувати до закінчення дії договору основне зобов'язання по договору (том 1 а.с.22).

Пунктом 1.9.1 кредитного договору встановлено, що банк має право достроково вимагати виконання зобов'язань в цілому або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань.

Тобто, у банка виникло право пред'явити вимогу до позичальника та поручителів як в цілому так і в частині зобов'язання на свій розсуд.

Основним зобов'язанням по вказаному договору є повернення кредиту та плати за користуванням кредитом.

Строк виконання основного зобов'язання - 02.09.2038 року, який ще не наступив, а отже і перебіг строку, після збігу якого порука припиняється, не починався.

15.09.2016 року кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору, що свідчить про те,що кредитор виявивши порушення свого права звернувся за його захистом, а припинення поруки не настало так як не виконане основне зобов'язання, а тому підстав для припинення поруки у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України відсутні.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Судом достеменно було встановлено відсутність підстав припинення поруки, як з підстав ч.1 ст. 559 ЦК України, так і ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Апелянт не скористався наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: