П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 308/16336/13 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2013 року, головуюча суддя Лемак О.В., про задоволення подання державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області Губаля Олега Зіновійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон, -

встановив:

ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2013, якою задоволено подання держвиконавця МВ ДВС Ужгородського РУЮ Губаля О.З. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. На думку боржника, ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки подання держвиконавця та рішення суду не враховують дійсних обставин, що мали значення для вирішення подання. Так, у період з 10.08.2012 по 07.06.2017 боржник перебував під вартою в СІЗО УВП № 9 м. Ужгорода, однак, ані в поданні, ані в судовому рішенні про це не йдеться. Тому висновок про те, що станом на 22.08.2013 божником не вчинено достатніх дій, спрямованих на виконання рішення суду, помилковий, позаяк ґрунтується на хибних підставах. Крім того, на даний час джерело погашення заборгованості із старшим держвиконавцем визначено, а неврегульованих зобов'язань на даний час не існує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення боржника ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2013 задоволено подання держвиконавця МВ ДВС Ужгородського РУЮ Губаля О.З. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду з України гр-на України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_1, за кордон (а.с. 9-10). Із установленим обмеженням ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон погодитись не можна.

08.09.2013 держвиконавець МВ ДВС Ужгородського РУЮ Губаль О.З. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження права виїзду ОСОБА_2 за кордон (а.с. 1-2). Ініціатор подання мотивував його тим, що на виконанні перебуває виконавче провадження № 2-441/13 із примусового виконання виконавчого листа № 2п-4496, виданого 19.01.2011 Апеляційним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, у твердій грошовій сумі по 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18.03.2010 і до досягнення повноліття. Виконавче провадження відкрито 31.01.2011, заборгованість станом на 16.08.2013 за цим виконавчим провадженням складає 62250,00 грн, проте, станом на 22.08.2013 боржник не вчинив дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV, норми законодавства в редакції, що була чинною на час звернення держвиконавця із поданням та вирішення його судом), на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII), ст. 19 ч. 1 п. 8 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. 377-1 ЦПК України, держвиконавець просив суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон.

Судове рішення в цивільній справі, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону № 606-XIV. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 2 ч. 1, ст. 11 ч. 1 Закону № 606-XIV, держвиконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 32 Закону № 606-XIV і таким є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно боржника. Аналогічно ці питання врегульовані чинними на час розгляду скарги апеляційним судом законодавчими актами (ст. 129-1 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016).

У процесі здійснення виконавчого провадження держвиконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV (аналогічно - ст. 18 ч. 1, ч. 3 п. 19 Закону № 1404-VIII), ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII), це питання вирішується згідно із ст. 377-1 ЦПК України у відповідній редакції. Предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов'язань за умови об'єктивної спроможності божника виконувати зобов'язання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо).

Втім, у поданні не міститься вказівки на вчинення держвиконавцем жодної з необхідних дій, спрямованих на забезпечення примусового виконання рішення суду. До подання додано виконавчий лист у справі № 2п-4496/10, виданий не Апеляційним судом Закарпатської області, як зазначено в поданні, а Ужгородським міськрайонним судом 19.01.2011 на підставі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.12.2010 (а.с. 3-4). Додано постанову держвиконавця від 31.01.2011 про відкриття виконавчого провадження № 24014080, а не виконавчого провадження № 2-441/13, як указано в поданні (а.с. 5), а також розрахунки держвиконавця від 01.07.2012 і від 16.08.2013 заборгованості ОСОБА_2 за аліментами (а.с. 6, 7), з яких убачається, що на 01.07.2012 така складала 41250,00 грн, а на 16.08.3013 складала 62250,00 грн. Водночас до подання не додано доказу виконання держвиконавцем вимог ст. 25 ч. 5, ст. 31 ч. 1 Закону № 606-XIV щодо надсилання копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом із повідомленням про вручення, що, відповідно, вказувало б на доведення до відома боржника положень закону щодо добровільного виконання рішення суду. Інших документів, доказів і матеріалів у справі на час розгляду подання судом першої інстанції не було.

Тобто, на час розгляду подання судом дані про реальні дії держвиконавця, спрямовані на примусове виконання рішення суду за рахунок коштів, іншого майна боржника, про вжиття передбачених законом заходів для виявлення відповідного майна та забезпечення примусового виконання рішення суду у справі були відсутні, як немає їх і на час апеляційного розгляду справи. Отже, немає доказів, що держвиконавець своєчасно використав усі можливі заходи для примусового виконання судового рішення, а боржник, будучи спроможним виконувати судове рішення, ухиляється від цього. Даних про будь-які перешкоди для подання держвиконавцем доказів, що повинні були бути надані суду із поданням, у справі немає.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що з 10.08.2012 по 30.06.2015 і з 28.02.2016 по 09.06.2017 ОСОБА_2 перебував під вартою, утримувався в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» і заробітну плату та доходи не отримував, що підтверджується довідкою зазначеної установи від 24.01.2019 № 12/3-15 (а.с. 26). Отже, на час звернення виконавця з поданням та розгляду його судом боржник ОСОБА_2 не мав можливості виконувати рішення суду, доходів не отримував. Обставини щодо перебування у відповідний час боржника під вартою мають істотне значення для вирішення подання, проте, не були зазначені в поданні, не були повідомлені держвиконавцем суду, відповідно, щодо них не наводилося жодне обґрунтування і вони не оцінювалися судом першої інстанції.

Стосовно заборгованості у виконавчому провадженні, що виникла до взяття ОСОБА_2 під варту, то попри те, що борг був істотним, доказів вжиття держвиконавцем будь-яких передбачених законом заходів для його стягнення, рівно як і доказів саме ухилення боржника від виконання рішення суду за спроможності сплачувати відповідні аліменти, у справі немає, з цього приводу відсутня будь-яка мотивація.

Обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані, не повинно застосовуватися, якщо не є конче необхідним і обґрунтованим. Саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про ухилення боржника від виконання зобов'язання. Посилання на процесуальні норми та на Закони України № 606-XIV і № 3857-XII хоч і відповідають характеру вирішуваного питання, проте, не є достатнім обґрунтуванням для обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон. Фактично доводів по суті вирішуваного питання та обґрунтування їх відповідними доказами подання не містить.

Таким чином, встановлено, що доказів вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, у справі немає. Не обґрунтував такими доказами свою ухвалу від 23.09.2013 і суд першої інстанції, який без урахування дійсних обставин, що мають значення в справі, зробив голослівний висновок про ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення. Ухвала суду про задоволення подання ґрунтується, по суті, на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України у редакції на час вирішення справи місцевим судом, ст. 81 ч. 6 цього Кодексу в чинній на час апеляційного розгляду редакції) і не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів відзначає також невідповідність прохальної частини подання держвиконавця та резолютивної частини ухвали суду вимогам закону та суті вирішуваного питання щодо строку (періоду) тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Так, ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону № 606-XIV, ст. 6 ч. 1 п. 5, ч. 2 Закону № 3857-XII передбачають встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи, який ухиляється від виконання покладених на нього рішенням зобов'язань, за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Тобто, обмеження встановлюється на період до виконання відповідних зобов'язань. Тим часом, держвиконавець просив, а суд - вирішив встановити боржнику обмеження у праві виїзду за кордон без вказівки на момент, до якого таке обмеження повинно діяти, оскільки вказівка на встановлення обмеження до виконання зобов'язань за рішенням відсутня. Фактично обмеження боржника у праві виїзду за кордон було встановлено безстроково та безвідносно до виконання ним зобов'язань, що суперечить закону, принципу правової визначеності та порушує законні права боржника.

За таких обставин, подання є необґрунтованим, а суд на порушення вимог закону не вмотивував належним чином свого рішення. Твердження апелянта про те, що на даний час джерело погашення заборгованості із старшим держвиконавцем визначено, а неврегульованих зобов'язань на даний час не існує, нічим не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами, що, однак, не спростовує встановленої під час апеляційного розгляду справи незаконності оскарженого судового рішення.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215 цього Кодексу в редакції на час вирішення подання судом першої інстанції (відповідно, ст.ст. 12, 13, 76-81, 263-265 чинної редакції ЦПК України) щодо законності і обґрунтованості судового рішення, суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для задоволення необґрунтованого, бездоказового і такого, що не враховує дійсних істотних у справі обставин, подання держвиконавця, а тому постановив необґрунтовану ухвалу, яку на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України слід скасувати, у задоволенні подання - відмовити. Водночас, за наявності для того підстав держвиконавець не позбавлений права ініціювати встановленим порядком обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2013 року скасувати, у задоволенні подання державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Закарпатській області Губаля Олега Зіновійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 3 травня 2019 року.

Судді