ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Чернівці

Справа № 725/1058/18

Провадження №22-ц/822/510/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар - Собчук І.Ю.

за участю: відповідача - ОСОБА_1 , його представника -

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики грошей недійсним, головуючий у І-й інстанції - Федіна А.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у лютому 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики грошей недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в ході судового розгляду цивільної № 725/5250/16 за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу йому стало відомо про існування договору позики, який нібито було укладено між ним та відповідачем 22 травня 2013 року.

Вважає, що зазначений договір слід визнати недійсним, оскільки він його не підписував та суми позики в розмірі 4000 євро не отримував. Вказаний правочин не місить усіх істотних умов, притаманних договору позики, зокрема, відсутня вказівка на необхідність повернення позики та не зазначено, в якій валюті зобов`язання підлягає виконанню.

Просив визнати договір позики грошей від 22 травня 2013 року недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції містить неповністю з`ясовані та недоведені обставини, що мають значення для справи.

Зазначає, що помилковим є твердження про існування рішення, яким встановлено дійсність правочину, оскільки предметом позовних вимог було стягнення заборгованості, а не встановлення недійсності договору позики від 22 травня 2013 року. Оспорюваний договір він не підписував, а тому стверджує про відсутність вільного волевиявлення при укладенні даного договору. З метою встановлення давності елементів тексту спірного договору позивачем було заявлено клопотання про проведення фізико-хімічної експертизи давності фрагментів тексту оспорюваного договору, проте в задоволенні даного клопотання судом відмовлено.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи її доводи необґрунтованими, рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як передбачено частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 4000 євро, що згідно з ринковим курсом на день укладення договору становить 42 000 грн, які зобов`язувався повернути до 22 травня 2014 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до вимог статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частин першої та другої статі 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.Такого самого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій правильно виходив з того, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 січня 2018 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 травня 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 травня 2013 року в розмірі 4000 євро, 3 % річних в сумі 297,33, а всього 4297,33 євро, що еквівалентно 149461,13 грн., вирішено питання про судові витрати.

При цьому судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що договір містить усі істотні умови, зокрема укладений у письмовій формі, містить підписи сторін, вчинений від імені сторін та його змістом встановлено не лише факт укладення договору між сторонами на суму 4000 євро, а й передачу вказаної суми позичальнику.

Враховуючи наведене, а також те, що сторони у даній справі є тими самими особами, щодо яких встановлені обставини рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 січня 2018 року у справі № 725/5250/16-ц, суд правомірно застосував положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідне роз`яснення також міститься в абзаці другому пункту сьомого Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того, в рамках судового розгляду цивільної справи №725/5250/16 було проведено комплексну почеркознавчу та технічну експертизу. Згідно з висновком Чернівецького НДЕКЦ від 29 листопада 2017 року №1890, 1891-К, підписи від імені ОСОБА_3 в графах «позичальник» та «підпис» в договорі позики грошей між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 22 травня 2013 року виконані ОСОБА_3 ; рукописні записи у вказаному договорі в графах «позичальник», «гроші в сумі», та «підпис» виконані ОСОБА_3 .

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 серпня 2018 року у даній справі призначено судову технічну експертизу реквізитів документа.

Згідно з висновком Львівського НДЕКЦ від 06 листопада 2018 року №6/456, в договорі позики грошей від 22 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ознак монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної техніки не виявлено; рукописні записи (в тому числі і підписи від імені особи ОСОБА_3 ) виконані пишучим приладом типу кулькової ручки з використанням пастоподібного чорнила.

Отже, договір позики грошей від 22 травня 2013 року був предметом дослідження та оцінки судів першої та апеляційної інстанцій.

Як вбачається з матеріалів справи, експертизи були проведені компетентними судовими експертами, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Позивач з відповідним клопотанням про проведення повторної експертизи з метою усунення недоліків, які, на його думку, містила вказана експертиза, до суду не звертався, мотивів, які б давали підстави вважати експертизу неясною, не навів.

Разом з тим, положення частини четвертої статті 72 ЦПК України та частини другої статті 239 ЦПК України передбачають можливість здійснення виклику експерта для надання ним відповідей на питання суду та учасників справи у випадку наявної необхідності у роз`ясненні і доповненні висновку.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з урахуванням наведених положень ЦК України та правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України, дійшов правильного висновку про існування між сторонами боргових зобов`язань та відсутності доказів не підписання оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст.137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога ОСОБА_1 надавалась адвокатом Венерським О.С. відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 02 травня 2019 року (а.с.223). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу (чек № 516002 від 22 травня 2019 року) та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Сума витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є співмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у сумі 6 676 гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 24 травня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк