Провадження № 22-ц/801/709/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуСправа № 127/18758/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скаржниці, по-зивачки ОСОБА_3 адвоката Пелеха В.В., розглянувши за правилами, встановле-ними для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкрито-му судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивіль-ну справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про

визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу,

стягнення коштів в сумі 256 924,00 гривень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, її представника адвоката Пелеха Володимира Володимировича на рішення Вінницького міського суду Він-ницької області від 12 грудня 2018 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Сичука М.М.,

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася у Вінницький міський суд Вінниць-кої області з позовом до ОСОБА_5 за участі третіх осіб, які не заявляють само-стійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним договору купівлі-про-дажу транспортного засобу, стягнення коштів в сумі 256 924,00 гривень ( а. с. 2-5 ). Позов мотивований наступними обставинами. 23 листопада 2014 року згідно довідки-рахунку від 15 листопада 2014 року № ВІА 883991 ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_5 набула право власності на транспорт-ний засіб «Mitsubishi Lancer». У подальшому позивачка дізналася, що заочним рішен-ням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року, залише-ним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 в сумі 240 700,62 гривень за кредитним договором від 04 вересня 2013 року № 1430.02.00.2293, укладеним з ПАТ «Кредобанк», звернуто стягнення на предмет застави - придбаний нею автомобіль, шляхом подальшого продажу автомобіля на умовах, визначених у підпунктах 5.3, 5.4 договору застави придбаного транспортного засобу від 24 вересня 2013 року, у тому числі шляхом продажу з публічних торгів для задоволення вимог банку за ціною, ви-значеною у процесі виконавчого провадження. ОСОБА_6 як заставодавець автомо-біля відчужив предмет застави ОСОБА_5, який відчужив його ОСОБА_3, не повідомивши її про наявність обтяжень, обмежень на цей транспортний засіб. По-зивачка стверджує, що на час відчуження їй автомобіля у відповідача не було на те повноважень, оскільки 06 вересня 2013 року у Державному реєстрі обтяжень рухомо-го майна на підставі договору застави було уже внесено обтяження щодо нього. Ура-ховуючи наявні судові рішення стосовно автомобіля, ОСОБА_3 просила суд на підставі статей 203, 215, 216, 328, 661 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між нею та ОСОБА_5 шляхом оформлення довідки-рахунку від 15 листопада 2014 року № 883991, стягнути на її ко-ристь з відповідача сплачені кошти у сумі 256 924,00 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 за участі третіх осіб, які не за-являють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним до-говору, відшкодування збитків - відмовлено ( а. с. 138-141 ).

Не погоджуючись з ухваленим 12 грудня 2018 року рішенням суду першої інстан-ції, позивачка ОСОБА_3, її адвокат Пелех В.В. оскаржують його в апеляційному порядку, просять дане рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволен-ня позовних вимог. Скаржники вважають оскаржуване рішення незаконним, необ-грунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права ( а. с. 155-159 ).

Ухвалою судді апеляційного суду від 12 березня 2019 року ОСОБА_3, її пред-ставнику Пелеху В.В. поновлений строк на апеляційне оскарження рішення суду пер-шої інстанції ( а. с. 169 ).

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представ-ника позивачки адвоката Пелеха В.В., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскар-жуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляцій-ний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм проце-суального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'я-сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і запере-чень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що 04 вересня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 1430.02.00.2293, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 122 900,00 гривень на строк до 01 вересня 2018 року. 23 вересня 2013 року між тими ж сторонами кредитного договору у забезпечення виконання зобов'язань за чинним правочином був укладений нотаріально посвідчений договір застави, предметом яко-го є рухоме майно: транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», дата випуску 2013 року. 06 вересня 2013 року у Державний реєстр обтяжень рухомого майна на підставі дого-вору застави від 23 вересня 2013 року внесено обтяження на майнові права стосовно вказаного автомобіля, що підтверджується витягом з цього реєстру від 16 квітня 2018 року за № 55423077.

23 листопада 2014 року згідно довідки-рахунку від 15 листопада 2014 року № ВІА 883991 ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_5 набула право власності на транспортний засіб «Mitsubishi Lancer».

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 в сумі 240 700,62 гривень за кредитним договором від 04 вересня 2013 року № 1430.02.00.2293, укладеним з ПАТ «Кредобанк», звернуто стягнення на предмет зас-тави - придбаний ОСОБА_3 автомобіль, шляхом подальшого його продажу на умовах, визначених у підпунктах 5.3, 5.4 договору застави придбаного транспортного засобу від 24 вересня 2013 року, у тому числі шляхом продажу з публічних торгів для задоволення вимог банку за ціною, визначеною у процесі виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції констату-вав, що у відповідності з частиною першою статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених у Законі, майно або майно-ві права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Через вказане продаж автомобіля позивачці не припинив заставу, тому відсутні передбачені статтями 203, 215 ЦК України загальні підстави для визнання укладеного правочину недійсним. Суд наголосив, що позивачка мала реальну, об'єктивну можливість про зареєстроване в установленому порядку обтяження дізнатися шляхом звернення із відповідним запитом до державного реєстратора, але не скористалася такою можли-вістю.

Посилання ОСОБА_3 в обгрунтування заявленого позову на норми статті 661 ЦК України є безпідставним. Вказана стаття цивільного кодексу передбачає, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах. що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не зав або не міг знати про наявність цих підстав. Як уже за-значалося, позивачка через власну необачність при покупці автомобіля не вжила усіх розумних заходів для з'ясування правомочностей продавця майна, тому негативні на-слідки таких дій покладаються на неї.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні суду від 12 грудня 2018 року, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується, оскільки вони є правильними, об'єктивними, зробленими з урахуванням усіх фактич-них обставин справи; суд не помилився у застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права, що їх регулюють, не порушив вимог процесуального зако-нодавства.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивачка, її представник адвокат Пелех В.В. у скарзі виклали перебіг фактичних обставин справи та зазначили, що можливо відповідач ( ОСОБА_5 ) не знав про наявні обмеження щодо придбава-ного ним у ОСОБА_6 транспортного засобу, а можливо знав та діяв умисно недоб-росовісно по відношенню до ОСОБА_3. Посилаючись на незаконність дій відпо-відача з відчуження автомобіля позивачці, скаржники вважають незрозумілими вис-новки суду першої інстанції в частині вимоги про визнання недійсним договору ку-півлі-продажу транспортного засобу, вказують на зобов'язання службових осіб орга-нів МВС, закріплені у Порядку державної реєстрації ( перереєстрації ), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі авто-мобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколя-сок, інших прирівняних до них транспортних засобів тамопедів, затвердженому по-становою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

З доводами апеляційної скарги погодитися не можна .

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сто-рона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може грунтува-тися на припущеннях.

Доводи скаржників відносно позиції у справі відповідача інакше як припущенням назвати неможливо. Стосовно невиконання обов'язків працівниками органу реєстра-ції транспортних засобів, то такий орган не є учасником даної цивільної справи. Крім цього скаржники не прийняли до уваги законодавчо визначений принцип незворот-ності дії в часі законів та інших правових актів, не звернули уваги на відповідні зміни у згаданому Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти Укра-їни» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випли-вати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав лю-дини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'я-заний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирі-шення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунту-ються ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/ 04, § 58, Європейський суд з прав лю-дини, від 10 лютого 2010 року ).

Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення націо-нального суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів сто-совно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді впли-нути на результат розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні від 12 грудня 2018 року, не дають під-став визнати це рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесу-ального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апе-ляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд пер-шої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і проце-суального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріаль-ного і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного ви-рішення справи. Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, її представника адвоката Пелеха Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак во-на може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трид-цяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді В.П. Рибчинський

Л.О. Голота