ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/3550/17
Провадження № 22-ц/4820/723/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: представник позивача Куриш В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2018 року (суддя - Маршал І.М.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що між АППБ "Аваль", правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 було укладено договір про надання кредиту № 014/2325/82/571 від 25.09.2006 року на суму 38000,00 євро під 14,0 % річних зі строком повернення до 24.09.2016 року. Кредит забезпечено іпотекою: 25.09.2006 року між АППБ "Аваль" та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку належний відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вул. Здоров'я,18. Позичальник допустив прострочення за договором, тому позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за даним кредитним договором, в сумі 67861,59 євро, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 2128969,61 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вул. Здоров'я,18, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та стягнути з відповідача 10332 грн. 00 коп. судових витрат.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2018 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», що виникла з договору про надання кредиту № 014/2325/82/571від 25.09.2006 року за основним боргом та процентами в розмірі 67861,59 євро, що еквівалентно 2128969,61 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 25.09.2006 року, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вул. Здоров'я,18. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні 688800 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 10332,00 грн. судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та третьою особою укладено кредитний договір, за яким позичальник допустив прострочення за тілом кредиту і відсотками, розрахованими станом на 18 вересня 2017 року. Оскільки позичальник добровільно боргу не сплатив, а повернення всіх належних кредитодавцю з позичальника сум забезпечене договором іпотеки, укладеним з відповідачем, тому позивач набув право на звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості.

Вирішуючи питання щодо позовної давності, суд першої інстанції відмовив у її застосуванні, зазначивши, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивував тим, що він не був належно повідомлений про час та місце судового розгляду справи, крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки його мешканці мають виселитися, а іншого жилого приміщення їм не надано. Суд також не застосував норми законодавства щодо мораторію на звернення стягнення на іпотечне житло за валютними кредитами, адже відповідач іншого житла не має, в будинку, який є предметом іпотеки, проживає постійно, площа житла не перевищує 250 кв.м. Суд не обґрунтував в своєму рішенні відмови в застосуванні строку позовної давності до вимог банку, адже останній платіж за кредитним договором був внесений 17.08.2009 року, тобто банк втратив право вимагати стягнення заборгованості за період з 17.08.2009 року по 12.12.2014 року.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Звернув увагу на те, що судова повістка належно надсилалася судом третій особі за адресою, вказаною в кредитному договорі, оскільки позичальник не виконав свого обов'язку щодо повідомлення нової адреси місця свого проживання в разі її зміни. Доводи апелянта щодо неможливості виселення мешканців предмета іпотеки не стосуються предмету позову, оскільки вимог про виселення банк не заявляв. Доводи апелянта щодо мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно не обґрунтовані, оскільки належних доказів всіх необхідних обставин для застосування мораторію він не надав, крім того, не уповноважений діяти в інтересах відповідача, котрий таких доводів не наводив, з рішенням суду погодився. Суд першої інстанції правильно вирішив питання щодо позовної давності, оскільки позивач вчасно звернувся з даними позовом до суду, натомість апелянт загального розміру заборгованості 67861,59 євро та розрахунку банку по суті не оспорює. Рішення суду, яке оскаржується, по суті не впливає на права та обов'язки апелянта, оскільки він в будь-якому випадку повинен сплатити банку заборгованість, яку створив.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання апелянт ОСОБА_5 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Представник позивача Куриш В.І. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив в її задоволенні відмовити. Вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Суд не дотримався вимог ч. 6, 7, 8, 11 ст. 128, ч. 6 ст. 130 ЦПК України як норм процесуального права, внаслідок чого розглянув справу за відсутності третьої особи, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, повідомлення котрої було обов'язковим, а також неправильно застосував ст. ст. 257, 261, 267, 1048 ЦК України як норми матеріального права, внаслідок чого звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості більшої, ніж належало.

Оскільки апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу в тому числі підставою неналежного повідомлення про час та місце судового розгляду справи, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

1. Щодо розгляду справи за відсутності третьої особи, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Згідно абз. 1 ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Суд першої інстанції надіслав судову повістку (арк. спр. 144) третій особі разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення (арк. спр. 148) за адресою, зазначеною позивачем (арк. спр. 2).

Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Інформація про зареєстроване на час розгляду справи місце проживання третьої особи була відсутня в матеріалах справи станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції, а надана позивачем адреса судом не перевірялася.

Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема:

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

- день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Такого оголошення зроблено не було. Направлена судом повістка повернулася з відміткою про те, що адресат за адресою вул. Суворова 6, м. Славута Хмельницької області, не проживає.

Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.

Суд не надсилав судової повістки третій особі за місцем роботи (арк. спр. 15).

Згідно з ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Таким чином, третя особа не була належно повідомленою судом першої інстанції про дату, час і місце судового розгляду справи.

2. Щодо розміру заборгованості позичальника за тілом кредиту та відсотками.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов'язками є позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (арк. спр. 77) та позичальником ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 014/2325/82/571 від 25.09.2006 року (арк. спр. 20 - 25). Відповідно до умов цього кредитного договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38000,00 євро (арк. спр. 26), а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,0 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 24.09.2016 року.

Умови сплати кредиту та відсотків передбачали графік платежів, за яким щомісячно до 15-го числа кожного місяця сплаті підлягав фіксований платіж по тілу кредиту в сумі 316,67 євро і відсотки в розмірі, обрахованому за попередній місяць користування кредитними коштами (арк. спр. 23 - 25).

З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань 25.09.2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавцем було передано в іпотеку банку (іпотекодержателю) житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вул. Здоров'я 18, який розташований на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності відповідачу. Сторони погодили, що заставна вартість предмета іпотеки становить 300371 грн. (п. 1.3. іпотечного договору).

Позичальник порушив умови кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків за кредитом, сплативши останній платіж 17.08.2009 року. Цей платіж в сумі 523 євро зараховано на погашення тіла кредиту (арк. спр. 10).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором (арк. спр. 9 - 13), загальна (прострочена) заборгованість за тілом кредиту становить 29876,59 євро.

Що стосується заборгованості за відсотками, то позивач помилково продовжував нарахування відсотків в розмірі 14% річних після 24.09.2016 року, тобто після настання дати остаточного повернення кредиту.

Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 120 місяців - до 24 вересня 2016 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 24 вересня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 15 числа кожного місяця. Після цього відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Надміру нарахована позивачем сума відсотків охоплює період 24 вересня 2016 року - 18 вересня 2017 року і становить 4122,30 євро. Отже, заборгованість позичальника перед банком по відсотках становить: 37985,00 євро - 4122,30 євро = 33862,70 євро.

3. Щодо права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до підпункту 3.1.4. укладеного між сторонами договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем та боржником зобов'язань за цим або кредитним договором, утому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, яка визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов'язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Згідно п. 5.2 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, утому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, який зазначено у кредитному договорі, у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або часткові несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені,штрафних санкцій).

Таким чином, оскільки позичальник допустив прострочення за тіло кредиту та процентами, позивач набув права звернення стягнення на предмет іпотеки.

За п.5.4 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду.

Зазначені положення укладеного між сторонами договору іпотеки узгоджуються з відповідними вимогами Закону України «Про іпотеку».

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно п. 1 ч. 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Такі доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки:

- при розгляді справи судом першої інстанції відповідач не посилався на існування відповідних обставин для застосування мораторію;

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у ОСОБА_7 у власності перебуває інше нерухоме майно квартира АДРЕСА_1.

- з наданої апелянтом довідки про склад сім'ї (арк. спр. 170) вбачається, що ані відповідач (власник житла), ані третя особа в предметі іпотеки не проживають.

Апелянт також посилається на те, що суд не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем не запропоновано іншого житла для мешканців предмета іпотеки на випадок їх виселення. Такі доводи апеляційний суд не бере до уваги, оскільки виселення не є предметом спору у даній справі, вимог про виселення позивач не заявляв.

4. Щодо змісту рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин та на дату ухвалення оскаржуваного рішення передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

4.1. Щодо застосування позовної давності.

Оскільки в рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки має бути вказано загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, суду першої інстанції належало визначити ці суми з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Так, відповідач заявляв про застосування позовної давності до тих платежів, які були нараховані банком і підлягали сплаті на його користь позичальником в період понад три роки до звернення до суду з даним позовом. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в застосуванні позовної давності.

Апеляційний суд вважає, що відповідач та апелянт припустилися математичної помилки в обрахунку сум заборгованості в межах трирічного строку перед зверненням до суду, оскільки рахували, починаючи з 15 грудня 2014 року, а не з 06 грудня 2014 року (позов подано 06 грудня 2017 року, арк. спр. 87), однак доводи відповідача по суті необхідності застосування позовної давності до кожного простроченого щомісячного платежу заслуговували на увагу, чого суд першої інстанції не врахував. Отже, доводи апелянта в цій частині обґрунтовані.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, а також Верховним Судом в постанові від 28 березня 2018 року у справ № 444/9519/12.

Отже, оскільки за умовами договору позичальник мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 15 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (120 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (арк. спр. 12), сума боргу за тілом кредиту в межах строку позовної давності становить 7061,34 євро, що розраховано наступним чином:

1)316,67 євро ? 21 місяць + 316,27 євро = 6966,34 євро (борг за період з 15 грудня 2014 року по 23 вересня 2016 року);

2)316,67 євро (щомісячний платіж по тілу кредиту) ? 9 днів (прострочення в період між 6 грудня і 15 грудня 2014 року) ? 30 днів = 95 євро (борг за період з 6 грудня 2014 року по 14 грудня 2014 року);

3)6966,34 євро + 95 євро = 7061,34 євро (борг за період з 6 грудня 2014 року по 23 вересня 2016 року).

Сума боргу за відсотками в межах строку позовної давності становить 7903,86 євро, що розраховано наступним чином:

1)355,25 євро + 355,24 євро + 332,33 євро + 320,86 євро + 378,17 євро + 343,78 євро + 355,25 євро + 343,78 євро + 343,79 євро + 366,70 євро + 343,79 євро + 332,32 євро + 366,71 євро + 354,80 євро + 354,28 євро + 331,42 євро + 354,27 євро + 319,99 євро + 377,13 євро + 342,85 євро + 354,27 євро + 445,70 євро = 7772,68 євро (борг за період з 15 грудня 2014 року по 23 вересня 2016 року);

2)14% річних ? 365 днів в році = 0,038% в день;

3)0,038% ? 9 днів (прострочення в період між 6 грудня і 15 грудня 2014 року) = 0,35%;

4)0,35% на 38000 євро = 131,18 євро (борг за період з 6 грудня 2014 року по 14 грудня 2014 року);

5)7772,68 євро + 131,18 євро = 7903,86 євро (борг за період з 6 грудня 2014 року по 23 вересня 2016 року).

Отже, загальна сума заборгованості третьої особи перед позивачем по тілу кредиту і відсотках в межах строку позовної давності становить: 7061,34 євро + 7903,86 євро = 14965,20 євро.

Відповідно до частин 3 - 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд першої інстанції посилався на те, що пропуск позовної давності щодо частини заборгованості не впливає на підставність позову про звернення стягнення на іпотечне майно. Дійсно, відповідач і третя особа не заперечують факту існування заборгованості перед банком як такої, а наявність будь-якого прострочення дає позивачеві право ініціювати звернення стягнення на іпотечне майно. Разом з тим, вирішуючи питання про звернення стягнення на майно, суду першої інстанції слід було встановити, в рахунок погашення якої саме суми заборгованості буде звернуто таке стягнення.

За таких обставин, враховуючи, що позивач не вважав строк позовної давності пропущеним, не просив його поновити, не наводив поважних причин його пропуску, тому в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості, що перевищує 7061,34 євро за тілом кредиту (тобто в рахунок погашення заборгованості в сумі 22815,25 євро за тілом кредиту) та 7903,86 євро за відсотками (тобто в рахунок погашення заборгованості в сумі 30081,14 євро за відсотками, з врахуванням неможливості нарахування відсотків після закінчення строку кредитування), а всього 14965,20 євро (тобто в рахунок погашення заборгованості в загальній сумі 52896,39 євро), - слід відмовити.

4.2. Щодо валюти зобов'язання.

Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив еквівалент суми заборгованості, в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, в національній валюті - гривні.

Однак таке зазначення не відповідає умовам укладеного між сторонами договору.

Зокрема, згідно п. 1.1. кредитного договору, сторони домовилися про позику в іноземній валюті - євро, а не в національній валюті з еквівалентом в іноземній валюті для платежів за договором. Позику фактично було надано саме в іноземній валюті - євро, про що свідчить надана банком виписка по рахунку ОСОБА_5 (арк. спр. 26).

Як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц.

Зазначення судом у своєму рішенні грошових сум у двох валютах вносить двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

4.3. Щодо решти складових рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нерухоме майно, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, - житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в м. Славута по вул. Здоров'я,18 та розташований на приватизованій земельній ділянці, який належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування від 08.04.2003 року та свідоцтва про право власності від 04.03.1992 року (арк. спр. 30, 42).

Заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації не є необхідними і про їх вжиття позивач не просить.

Заявлений позивачем спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та умовам укладеного між сторонами договору іпотеки.

Інформація щодо вимог інших кредиторів, які підлягали б задоволенню з вартості предмета іпотеки, у даній справі відсутня.

Початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється, відповідно до висновку про вартість майна №35-8-2-00/11-104 від 02.03.2017 року (арк. спр. 57), на рівні не нижче 688800,00 грн.

За сукупності вище викладених обставин, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07.09.2018 року у справі № 682/3550/17 слід скасувати, позов задовольнити частково: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/2325/82/571 від 25 вересня 2006 року в сумі 14965,20 євро, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 7061,34 євро, заборгованість за відсотками становить 7903,86 євро, звернути стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_7 на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в м. Славута по вул. Здоров'я,18, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною на рівні не нижче 688800,00 грн.

Судові витрати у справі складаються зі сплаченого позивачем судового збору в сумі 10332,00 грн., який підлягає стягненню на його користь з відповідача, та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 15498,00 грн., сплату якого апелянту було відстрочено до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі. Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з апелянта слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 15498,00 грн.?2=7749,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/2325/82/571 від 25 вересня 2006 року в сумі 14965,20 євро (чотирнадцять тисяч дев'ятсот шістдесят п'ять євро 20 євроцентів), з яких заборгованість за тілом кредиту становить 7061,34 євро (сім тисяч шістдесят однин євро 34 євроценти), заборгованість за відсотками становить 7903,86 євро (сім тисяч дев'ятсот три євро 86 євроцентів), звернути стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_7 на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями до нього, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вул. Здоров'я 18, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною на рівні не нижче 688800,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_2) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, п/р 0021 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 300335, адреса: вул.Лєскова,9, м. Київ, 01011) судовий збір в сумі 10332 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_3) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 7749,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 травня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк