Справа № 405/4592/18
Провадження №2/405/831/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Ленінський районний суд міста Кіровограда в складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Шумейко Ю.В., Тюпа Ю.В., Лисонь В.В.

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу №405/4592/18 за позовом ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 25015), ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 25015), ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, 25015) до ОСОБА_5 (зареєстр.: ІНФОРМАЦІЯ_1, 25015, прож.: ІНФОРМАЦІЯ_2) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5І.), в якому просили визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №97 в будинку №56 по вулиці Єгорова в м.Кропивницький, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 28 грудня 1996 року позивач ОСОБА_2 отримав ордер на жиле приміщення за №996 на право заняття жилого приміщення на підставі рішення ВМР №874 від 25.12.1996 року разом з членами своєї сім'ї, яка (сім'я) складалася з чотирьох осіб: наймача, дружини та двох дітей. У липні, 1998 році позивачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво Кіровоградської міської ради народних депутатів про право власності на житло за №25803, в якому зазначено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована в Кіровоградському БТІ по праву особистої власності за ОСОБА_2, при цьому, в реєстрову книгу записані також ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, тим самим, квартира за зазначеною адресою була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказали, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрована та проживала у вказаній квартирі з моменту вселення в січні 1997 року до жовтня 2011 року, та в подальшому остання створила свою сім'ю та змінила місце проживання, та з того часу по теперішній час в квартирі не проживає, у зв'язку з чим вона фактично та юридично втратила право на користування квартирою за адресою АДРЕСА_3, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. Окрім того, зазначили, що виникають проблеми із сплатою комунальних послуг та оформленням пільг на право отримання щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг позивачами, а також припускають, що може виникнути і інша проблема, а саме, коли з відповідача за рішенням суду буде стягнуто борг і виконавці прийдуть описувати майно саме за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Ухвалою суду 30 липня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом в судове засідання сторін.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на підстави позову, просив позов задовольнити.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, судом повідомлялися про час та місце судового розгляду справи, від позивача ОСОБА_4 надійшла заява, зареєстрована в суді за вх.№9387 від 15.04.2019 року, в якій просила розглянути справу за її відсутності в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 заяв, клопотань до суду не подавала, при цьому, за твердженням позивача ОСОБА_2 останнім відомо про розгляд даної справи, в якій вони є позивачами, враховуючи також спільне подання позивачами позову (процесуальна співучасть), суд вважає можливим розгляд справи за даної явки позивачів в судове засідання.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, заперечення, відзив на позов до суду не надходили.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, оцінивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивачі, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову позивачам слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_2 28 грудня 1996 року з сімєю із 4-ох осіб: ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_7 донька, ОСОБА_4 донька, - було видано ордер на жиле приміщення №996, а саме: на право заняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_4 (на даний час м.Кропивницький).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 липня 1998 року, виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів на підставі розпорядження від 06.07.1998 року №25803, на якому вчинено реєстраційний напис Кіровоградським ООБТІ та записано в реєстрову книгу за №30816/110, квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сімї ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, при цьому, зазначена квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Крім того, згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 09.07.2008 року зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4.

В свою чергу, звертаючись до суду з зазначеним позовом, та посилаючись як на правову підставу позову на ч.2 ст.405 ЦК України, позивачі просили визнати відповідача ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою №97 в будинку №56 по вул.Єгорова у м.Кропивницькому з тих підстав, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі без поважних причин понад один рік.

Поряд з цим, судом відзначається, що відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не проживає постійно в квартирі АДРЕСА_5, при цьому, судом також встановлено, і зазначене не спростовано позивачем ОСОБА_2, що їй (відповідачу) чиняться перешкоди у користуванні зазначеною квартирою з боку позивачів, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 03 квітня 2018 року (справа №405/111/18), яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням було задоволено. Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою №97 в будинку №56 по вулиці Єгорова в м.Кропивницький шляхом надання ОСОБА_5 ключів від квартириПри цьому, судом також відзначається, що про зазначене судове рішення суду стало відомо з компютерної програми документообігу суду «Д-3», позивачі в свою чергу, не повідомили суд про наявність зазначеного судового рішення, в той час як положення ЦПК України зобовязують учасників справи добросовісно користуватися процесуальними правами.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

При цьому, встановлено, що квартира№97 в будинку №56 по вул.Єгорова у м.Кропивницькому, є спільною сумісною власністю позивачів та відповідача, так як вона (квартира) була приватизована останніми згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тим самим, відповідач ОСОБА_5 є співвласником вказаної квартири, зокрема, ј частини квартири.

Частинами першою, другою ст.319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Аналізуючи зазначені вище правові норми, судом відзначається, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, у звязку з чим співвласник квартири не може бути позбавлений права користування житлом.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, більш того, зазначені позивачами обставини про те, що відповідач без поважних причин була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно (1/4 частину квартири) та не є підставами для припинення права власності на нього, на підставі чого в задоволенні позову позивачам слід відмовити у звязку з його безпідставністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст. 77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- квартирою №97 в будинку №56 по вул.Єгорова у м.Кропивницькому із зняттям з реєстраційного обліку, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Повне судове рішення виготовлено 24 квітня 2019 року.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда ОСОБА_9