Справа № 362/6642/18
Провадження № 2/581/126/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
26 квітня 2019 року сел. Липова Долина
Липоводолинський районний суд Сумської області в складі: головуючого - судді Бутенка Д.В., за участю секретаря судового засідання Бочкун Л.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відшкодування збитків,
в с т а н о в и в :
Сутність заявлених до суду вимог
Позиція представника позивача, відповідача по даній справі
Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, повторно у судове засідання не з`явився, заперечень проти позову не надав.
Процесуальні дії суду у даній справі
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року справу передано на розгляд до Липоводолинського районного суду за підсудністю.18 березня 2019 року справа надійшла до Липоводолинського районного суду Сумської області. 18 березня 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена судді Бутенку Д.В. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 березня 2019 року у даній справі відкрито провадження, призначено судове засідання на 11 квітня 2019 року о 13 год. 20 хв. з викликом сторін. 11 квітня 2019 року протокольною ухвалою судове засідання відкладено на 26 квітня 2019 року у зв`язку з неявкою відповідача. 26 квітня 2019 року за згодою позивача суд перейшов до заочного розгляду справи та ухвалив рішення по суті спору.
Установлені судом обставини даної справи
12 березня 2018 року позивачем і відповідачем укладено договір позики, згідно з якими позивач ОСОБА_1 в присутності двох свідків ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) передав відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1000 євро. На підтвердження факту отримання зазначеної грошової суми позичальник ІНФОРМАЦІЯ_1 року видав позичкодавцю розписку. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язалася повернути грошові кошти до 12 травня 2018 року року в повному обсязі(а.с.11).
Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі
Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні.
За змістом норм ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
Висновки суду по суті заявлених вимог:
а) з приводу вимоги стягнення розміру боргу:
Договір позики за своїми правовими ознаками є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора.
Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Огляду на викладене, враховуючи, що позивач надав у борг 1000 євро, відповідач грошові кошти не повернув вчасно, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 1000 євро, що узгоджується з висновком сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц).
б) з приводу вимоги про стягнення відсотків за користування чужими коштами:
За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).
Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.
Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.
Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389(далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.
Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.
Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Однак, чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти (постанова Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16).
Ураховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-465цс18 у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
в) з приводу стягнення 3% річних:
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 1000 євро, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 13 травня 2018 року до 15 листопада 2018 року (як про це зазначено у змісті і межах заявленого позову), що становить 186 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто 1000 євро х 186 день х 3 : 100 : 365 = 15,28 євро.
Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
г) щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 6-1672цс16 за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Відповідно позовні вимоги позивача про відшкодування інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання визначеного сторонами у грошовому еквіваленті євро, також задоволенню не підлягають.
Розподіл судових витрат
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають сукупному задоволенню частково, а саме: на 87 %, тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачені позивачем судові витрати у сумі 613 грн. 17 коп. судового збору (87 % від 704 грн. 80 коп.), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_2 .
З приводу понесених витрат представника позивача, які пов`язані з явкою до суду, в розмірі3194 грн. 04 коп. (включаючи витрати на придбання бензину для авто), то суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 138 ЦПК України, додатку до постанови Кабінету Міністрів України № 127 від 22 лютого 2012 року (в редакції ст. на 28.02.2018 року), п. 170.9.1 Податкового кодексу України з урахуванням розміру мінімальної зарплати від 01 січня 2019 року, та того, що адвокат Матєрова ОСОБА_6 . ОСОБА_7 . з АДРЕСА_1 двічі приїздила до сел. Липова Долина для участі у судових засіданнях по даній справі, стягнути з відповідача на користь представника позивача по 417,30 грн. добових за два дні, всього 834 грн. 60 коп.
Разом з цим, згідно зі ст. 2,10, ч. 1,3 ст. 138 ЦПК України, додатку до Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590, п.6 Розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 13 березня 1998 року № 59, транспортні витрати, пов`язані з проїздом до місця відрядження і в зворотному напрямну відшкодовуються стороні чи її представнику лише в розмірі вартості проїзду, транспортом загального користування (крім таксі), а тому витрати на проїзд та від`їзд від суду представником позивача власним чи іншим приватним транспортом відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2,4,12,13,81,89, 139,140,141,263-265,282 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, відшкодування збитків.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 березня 2018 року у розмірі 1000 євро, та 15,28 євро 3% річних.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 613 грн. 17 коп. повернення судового збору та 3500 грн. витрат за надану правничу допомогу, а також на користь адвоката Матєрової Віолети Петрівни, 834 грн. 60 коп. витрат представника позивача, пов`язані з явою до суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.
Заочне рішення може бути переглянуте Липоводолинського районного суду Сумської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до Липоводолинського районного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивачем рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Липоводолинський районний суд Сумської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Котовським МРВ УМВС України в Одеській області 06 жовтня 2004 року, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне рішення суду буде складено 06 травня 2019 року.

Суддя Д. В. Бутенко