Справа № 134/1596/15-ц
Провадження № 22-ц/801/255/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуСправа № 134/1596/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно, розподіл майна, визнання права на забудову земельної ділянки та визнання права на введення в експлуатацію житлового будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 22 листопада 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Зарічанським В. Г., зі складанням його повного тексту 26 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно, розподіл майна, визнання права на забудову земельної ділянки та визнання права на введення в експлуатацію житлового будинку, мотивуючи його тим, що з 06 травня 1997 року по 09 лютого 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, на момент укладення шлюбу у власності відповідача перебувала будівля пожежного депо, розташована по АДРЕСА_1 яку останній придбав згідно договору купівлі-продажу 04 жовтня 1996 року за 800 гривень. 28 грудня 1996 року ОСОБА_4 отримано будівельний паспорт № 151 на реконструкцію цього пожежного депо в житловий будинок садибного типу, що, зокрема, було погоджено рішенням виконкому сільської ради від 24 грудня 1996 року, яким, крім того, надано відповідачу земельну ділянку площею 0,25 га для проведення реконструкції пожежного депо в житловий будинок садибного типу.

До середини травня 1997 року будь-які будівельні роботи по реконструкції пожежного депо не проводились.

Після укладення шлюбу сторони переїхали в с. Голубече, де вони біля 6 місяців проживали у будинку матері ОСОБА_3 та проводили реконструкцію пожежного депо в житловий будинок, в який переїхали в листопаді 1997 року у зв'язку з його частковою придатністю для життя. В 1998 році реконструкція була закінчена і житловий будинок разом з надвірними будівлями були повністю побудовані.

На момент звернення позивача до суду, відповідно до висновку судової експертизи № 105 від 15 жовтня 2004 року, готовність будівлі до введення її в експлуатацію як житлового будинку складає 100 %, загальна вартість комплексу будівель складає 116304,00 грн. Проте, житловий будинок не введений в експлуатацію, тому має статус комплекту будівельних матеріалів, конструкцій, а право власності на незавершене будівництво ні за ким не зареєстровано.

Пославшись на викладені обставини, а також на те, що оскільки угоди про поділ спірного майна сторони не досягли, а відповідач ухиляється від введення будинку в експлуатацію з метою неможливості його поділу як спільного майна подружжя, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності на незавершене будівництво житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1; розділити незавершене будівництво цього житлового будинку, виділивши їй у власність 49/100 частин, вартістю 506617,00 грн, згідно висновку експерта № 7418/7419/7420/17-21 від 20 серпня 2017 року; визнати за нею право на забудову земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до будівельного паспорта № 151 від 28 грудня 1996 року; визнати за нею право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на вказаній земельній ділянці і на отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_3, пославшись на порушення норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що 06 травня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Голубецької сільської ради Крижопільського району Вінницької області, актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. 1, а. с. 6), та який було розірвано рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2005 року, що підтверджується випискою з цього рішення (т. 1, а. с. 7).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 жовтня 1996 року серії ААА № 061140 ОСОБА_4 купив у ОСОБА_5, який діяв від імені КСП імені Т. Марцин с. Голубече, пожежне депо за 800 гривень, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12).

28 грудня 1996 року ОСОБА_4 було отримано будівельний паспорт № 151 на реконструкцію пожежного депо в житловий будинок садибного типу (т. 1, а. с. 8-14).

Згідно з рішенням виконкому Голубецької сільської ради Крижопільського району Вінницької області № 80 від 24 грудня 1996 року, ОСОБА_4 надано земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для проведення реконструкції пожежного депо в житловий будинок садибного типу (п. 1).

Погоджено проведення реконструкції пожежного депо в житловий будинок садибного типу, будівництво господарсько-побутових будівель та приватного кафе на вищевказаній земельній ділянці (п. 2).

У висновку експерта № 105 від 15 жовтня 2004 року (т. 1, а. с. 15-16) зазначено, що готовність будівлі до введення її в експлуатацію як житлового будинку становить 100 %, загальна вартість комплексу будівель складає 116304,00 грн. Експертом запропоновано варіанти розподілу житлового будинку на дві квартири з окремим входами.

У висновку експерта від 28 липня 2017 року № 29 визначено ринкову вартість житлового будинку АДРЕСА_1 без технічної документації (технічного паспорту, інвентаризаційної справи) не є можливим. Ступінь готовності незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 дорівнює 100%. Розділити вказаний будинок на дві рівні частини та надати варіанти розподілу не є можливим, оскільки питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону (т. 1, а. с. 133-140).

З рішення Апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року встановлено, що 28 березня 2011 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 виготовлено технічний паспорт, у якому власником зазначено ОСОБА_4 та зазначено, що загальна площа будинку становить 190,4 кв. м. (т. 1, а. с. 167).

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 7418/7419/7420/17-21 від 20 серпня 2017 року (т. 1, а. с. 185-186) ступінь будівельної готовності житлового будинку з прибудовою по АДРЕСА_1, станом на момент проведення дослідження становить 100 %, що передбачає можливість введення його в експлуатацію. Ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на час проведення експертизи становить 1036982,00 грн. Також експертом були надані варіанти розподілу вказаного будинку на дві рівні частини.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжям в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Аналогічна норма міститься в статті 60 СК України за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

З урахуванням наведених норм та встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_3 та наявності підстав для визнання спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя із визначенням часток кожного з них, оскільки сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, спільно здійснювали реконструкцію пожежного депо в житловий будинок, а висновком судової експертизи № 105 від 15 жовтня 2004 року підтверджується готовність вказаного будинку до введення його в експлуатацію як житлового та надаються варіанти його розподілу на дві квартири з окремими входами.

Водночас, відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Абзацом третім пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 2-142/2011.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У запереченнях на позовну заяву від 17 листопада 2015 року (т. 1, а. с. 53), ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позовних вимог застосувавши строки позовної давності, оскільки позивач знала про порушення свого майнового права ще під час припинення сімейних відносин, так як після розірвання шлюбу між подружжям виникали спори щодо розподілу рухомого і нерухомого майна, які сторони намагалися вирішити як самостійно так і в судовому порядку.

В обґрунтуванням доводів позовної заяви, ОСОБА_3 зазначала, що під час припинення сімейних стосунків між нею та відповідачем виникали спори щодо розподілу рухомого та нерухомого майна, які сторони намагались вирішити як самостійно так і в судовому порядку.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2007 року цивільну справу № 2-952/07 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, розподіл майна подружжя, визнання будівлі житловим будинком та витребування з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності і витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без розгляду (т. 1, а. с. 215).

В 2010 році в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області знаходилася цивільна справа № 2-п-1/2010 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, розподіл майна подружжя, визнання будівлі житловим будинком та витребування з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23 вересня 2010 року вищевказана позовна заява ОСОБА_3 залишена без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (т. 1, а. с. 54).

Суд першої інстанції, застосувавши наведені норми права та встановивши вказані обставини справи, зокрема, наявність спору між сторонами про поділ спільного майна подружжя щонайменше з грудня 2007 року, дійшов правильного висновку про те, що позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду, проте в позові не заявила вимогу про його поновлення, причин поважності такого пропущення суду не навела, а тому у задоволенні її позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що до 2013 року права позивача ніяким чином не порушувались апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки апелянтом не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції жодних належних доказів того, коли саме були порушені права ОСОБА_3 як співвласника нажитого майна. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у позивача будь-яких обставин, що унеможливлювали звернутися до суду за захистом свого майнового права в межах строку, встановленого ст. 72 СК України.

За наведених обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про звернення до суду у межах строку позовної давності та переоцінки доказів, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу відповідно до положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2019 року.