Головуючий у 1-й інстанції Пантелєєв Д.Г.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

25 квітня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М.., Принцевської В.П.

секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача до ОСОБА_3, з урахуванням уточнених позовних вимог просила розділити спільне майно подружжя та визнати на нею право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 1989 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 Під час знаходження в шлюбі за спільні кошти було зведено спірний будинок, який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно був зареєстрований на ім'я відповідача. Вважає будинок спільною сумісною власністю подружжя, в яку вона на рівних правах вкладала матеріальні кошти та власну працю.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 жодними доказами не доведено її участі у витратах на будівництво спірного будинку, з наданих доказів вбачається, що витрати на зведення будинку ніс відповідач. Оформлення правовстановлюючих документів на ім'я ОСОБА_3 також дає підстави для висновку, що спірний будинок був зведений, прийнятий до експлуатації особисто відповідачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити уточнені позовні вимоги, визнати за нею право власності на ? частину будинку.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що докази на підтвердження оплати будівельних матеріалів для будівництва оспорюваного будинку не можуть бути належними, оскільки вони сформовані на бланках випуску Української РСР, а будівництво йшло у період вже незалежної України, також вони є сфальшованими, оскільки відповідач тривалий час займаючи посаду керівника ЖЕКу, скориставшись своїм колишнім посадовим положенням, надав суду чеки, які не мають відношення до будівництва спірного будинку. Всі будівельні матеріали купувались за рахунок спільних коштів подружжя. Вона особисто допомагала будувати будинок.

У рішенні суду помилкова зазначено про приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що позивач будівництвом будинку не займалася. Стосовно квитанцій які видані на інші імена, то відповідач залучав для допомоги у будівництві будинку і інших людей.

Правовстановлюючі документи на земельну ділянку та будинок були видані на ім'я відповідача. При цьому земельна ділянка не є предметом поділу у даній справі.

У спірному будинку позивач стала проживати та була зареєстрована з 2003 року, тобто після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію.

У письмових поясненнях відповідач ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 29 вересня 1988 року уклали шлюб, який було зареєстровано палацом одружень Донецької області у м.Жданові (Маріуполь), актовий запис №3649.

Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають.

Житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 171,6 кв.м, житловою площею 93,5 кв.м, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 09 квітня 2008 року Маріупольською міською радою на підставі рішення колегії Приморської райадміністрації №72/5 від 23 квітня 2003 року, та зареєстровано в БТІ за №22848339.

Будівництво житлового будинку було розпочато у 1993 році, завершено у 1996 році, що підтверджується актом прийняття домовласності, затвердженого рішенням Приморської райадміністрації №72/5 від 23 квітня 2003 року.

Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку від 12 листопада 2009 року (НОМЕР_1), виданого на підставі рішення Маріупольської міської рад №5/31-5326 від 14 квітня 2009 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0696 га, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3

Відповідно до ст.22 КпШС УРСР, який діяв на момент будівництва спірного будинку, майно нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60 СК України, в редакції яка діяла на момент реєстрації права власності на будинок, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на побудований у період шлюбу житловий будинок за спільні кошти подружжя, відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи не спростував.

Сам по собі факт оформлення дозвільних документів та реєстрація права власності на нерухоме майно не є беззаперечними доказами набуття майна в шлюбі за рахунок особистих коштів.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 вказував, що будівельні матеріали для будівництва спірного будинку купувались ним за рахунок його особистих коштів, уточнивши в судовому засіданні апеляційного суду, що ними є його заробітна плата та позичкові кошти.

При цьому, будь-яких доказів на отримання позики або встановлення режиму окремого проживання, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду відповідачем надано не було.

Щодо квитанцій на придбання будівельних матеріалів, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні апеляційного суду, то останні не є тими доказами на підставі яких суд мав би зроби висновок про придбання майна за рахунок особистих коштів, адже виписані вони на різні прізвища і адреси та не доведено, що саме ці матеріали і у таких обсягах були використані при будівництві спірного будинку.

Також відповідачем ОСОБА_3, окрім тверджень, не надано доказів на підтвердження того, що отримана позивачем ОСОБА_2 заробітна плата витрачалась нею на ремонт та утримання будинку батьків по АДРЕСА_2, а не на будівництво спірного будинку.

Суд першої інстанції наведених положень закону не врахував, безпідставно пославшись на те, що обов'язок доказування набуття майна за спільні кошти під час перебування у шлюбі лежить на позивачеві, та залишивши поза увагою, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до положень ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Натомість, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Позивачем не було наведено виняткових обставин, які б унеможливлювали подання нею доказів до суду першої інстанції, проте, виходячи з пріоритетності принципу «процесуальної рівності сторін», та враховуючі їх значення для правильності вирішення справи, апеляційним судом було прийнято до розгляду додатково надані докази ОСОБА_2

З наданих документів вбачається, що ОСОБА_2 працювала з 1969 року по 2013 рік, має загальний страховий стаж понад 45 років, перебуває на обліку в Маріупольському ПФУ Донецької області і з 1995 року отримує пенсію за віком.

Згідно довідок про склад сім'ї, домової книги сім'я ОСОБА_2 у складі: чоловік ОСОБА_3, дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 перебували на квартирному обліку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 серпня 2013 року ОСОБА_2 отримала у спадщину ? частину будинку АДРЕСА_2.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Враховуючи наведене, оцінивши зібрані докази та дослідивши обставини, щодо яких виник спір, колегія суддів дійшла висновку, що будинок №6 по 5-му проїзду мікрорайону «Бригантина у м.Маріуполі набутий сторонами під час шлюбу, джерелом набуття є спільні сумісні кошти, оскільки презумпція спільності майна подружжя не спростована, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і визнання за нею права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.

Згідно ч.ч.6, 13 ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1845 грн. 28 коп., понесені позивачем ОСОБА_2 за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідач ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи і відповідно до п.9 ч.1ст.5 Закону України звільнений від сплати судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 січня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3) право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.

За рахунок коштів державного бюджету України стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 1845 (одна тисяча вісімсот сорок п'ять) грн. 28 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

В.П. Принцевська