Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4205/17 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 46 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/4205/17 за позовом виконавчого комітету Коростенської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа КВЖРЕП №1 про визнання втратившими право на користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Шульги О.М. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року виконавчий комітет Коростенської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - КВЖРЕП №1 та ОСОБА_3 про визнання втратившими право на користування житловим приміщенням та просив визнати відповідачів такими, що втратившими право на користування квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2017 року позовну заяву залишено без руху та вказано, що позивачу необхідно зазначити яким чином його право порушено, оскільки за пред'явленими до відповідачів позовними вимогами він не набуває права на користування та розпорядження спірним житлом, у зв'язку з наявністю наймача, до якого позовні вимоги не висуваються.

На виконання вимог ухвали суду позивачем подано уточнену позовну у якій відповідачем, поряд із ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зазначено ОСОБА_3 Як наслідок позивач просив визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 усіх трьох відповідачів.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності та у власність відповідачам не передавалась, проте останні зареєстровані у ній. Вказано, що при обстеженні житлового приміщення за вказаною адресою встановлено, що відповідачі не проживають у вказаному житлі тривалий термін. Виходячи із наведеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 71, 72 ЖК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2018 року позов задоволено. Вирішено визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для розгляду. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що він не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців, пославшись на акти КВЖРЕП, так як вказані документи містять інформацію щодо не проживання у квартирі ОСОБА_1, ОСОБА_2 Натомість жодних підтверджень його фактичного не проживання у житлі матеріали справи не містять. Водночас посилається на те, що судом не встановлено причин його непроживання у квартирі понад 6 місяців, що є грубим порушенням положень ст. 71 ЖК України. Окрім того, зазначає, що судом порушено порядок залучення його до участі у справі як відповідача. Посилається на те, що має малолітнього сина, який народився у м. Коростені, а тому суд безпідставно не залучив до участі у розгляді справи орган опіки та піклування як третю особу.

Рішення суду щодо задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Зокрема зазначив, що раніше, він, на прохання ОСОБА_1, з якою працював в одній установі, надав дозвіл на реєстрацію її з дочкою у квартирі АДРЕСА_1. Він ніколи не втрачав інтересу до спірного житла, хотів проживати там, проте відповідачі чинили йому перешкоди шляхом відмови знятися із реєстрації. Крім того, вони привели квартиру у непридатний для проживання стан. Пояснив, що у разі задоволення його вимог має намір зробити ремонт та вселитися для постійного проживання із своїм малолітнім сином та дружиною. Тепер він проживає у будинку дружини в м. Овручі, проте періодично навідується у спірну квартиру, деякий час проживає в ній у зв'язку з роботою, отримує велику кількість поштової кореспонденції на цю адресу, про що надав докази до справи.

Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з'явились.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Посилаючись на те, що відповідачі тривалий час не проживають у наданому житлі, позивач звернувся до суду із позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі положень ст. 71, 72 ЖК України.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли відносини користування житловим приміщенням, яке перебуває у комунальній власності, де відповідачі фактично не проживають понад 6 місяців. Квартирою не користуються, за комунальні послуги не сплачують, доказів того, що відповідачі не втратили інтерес до житла або їм чиняться перешкоди у її користуванні в матеріалах справи не міститься, а тому заявлені позовні вимоги в розумінні положень ст. 71, 72 ЖК України є обґрунтованими.

Колегія суддів не повністю погоджується із такими висновками суду, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 виділена ОСОБА_3 18.05.1998 як службове приміщення та є комунальною власністю (а.с. 111-113).

Довідкою КВЖРЕП №1 про склад сім'ї від 23.03.2017, виданою уповноважному мешканцю ОСОБА_3, підтверджується, що він проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 склад сім'ї: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (а.с. 13).

На підтвердження своїх вимог позивач додав акти, затверджені начальником КВЖРЕП -1.

Проте зазначені акти не підтверджують підстав для задоволення позовних вимог відносно ОСОБА_3

Апеляційний суд зосереджує свою увагу на обгрунтованості вимог саме до ОСОБА_3, оскільки в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається, про що зазначено раніше.

Так, акт від 25.09.2017 підтверджує, що за адресою АДРЕСА_1 під час обстеження двері ніхто не відчинив(а.с.6).

Актом від 23.03.2017 встановлено, що зі слів сусідів в помешканні АДРЕСА_1 фактично ніхто не проживає (а.с.7).

Зі змісту акту від 12.12.2016 вбачається, що в квартирі за вище зазначеною адресою на протязі тривалого часу і на даний момент мешканці не проживають(а.с.8).

Отже, зі змісту цих актів можна зробити висновок, що ними однозначно не підтверджується, що ОСОБА_3 не проживає у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин.

Акти від 10.06.2010, 12.02.2013 року, 20.02.2013 року стосуються інших відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9-11).

Натомість довідкою спілки голів окружних будинкових комітетів від 07.09.2012 підтверджується, що ОСОБА_3 дійсно проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, зобов'язання оформити документи, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року в задоволенні позову відмовлено. При цьому суд виходив з того, що позивач, який є наймачем спірної квартири, тривалий час нею не користується, належним чином не виконує свої обов'язки, які випливають з договору найму жилого приміщення, не набув права на звернення з позовом про визнання інших осіб такими, що втратили право користування ним (а.с.111-113).

Вказаним рішенням суду встановлено, що спірне житло є непридатним для проживання, оскільки у квартирі відключено газо- та електропостання.

Щодо вказаного стану спірної квартири зазначає і сам відповідач ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 у своїх неодноразових зверненнях до Коростенського міського голови у 2015-2017 роках, у яких вони просять міську раду виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначеної квартири, посилаючись на те, що вказані особи псують житло, давно там не проживають, не сплачують комунальні послуги та перешкоджають їм проживати у зазначеній квартирі з малолітньою дитиною (а.с. 104,105,108).

Отже, незважаючи на непридатний для проживання стан квартири, ОСОБА_3 , як наймач, ніколи не втрачав інтересу до цього житла. Про зазначені обставини свідчить його звернення із позовною заявою до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, неодноразові звернення до Коростенської міської ради про виселення з квартири ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Посилаючись на те, що він є інвалідом війни ІІ групи та має пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг, ОСОБА_3 вказує про відсутність з його боку заборгованості за такі послуги, вказуючи, що має право на пільгове відшкодування за рахунок держави.

Наголошує, що заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання, якщо така має місце, пов'язана лише із реєстрацією інших відповідачів у спірній квартирі, які зобов'язані проводити оплату послуг як особи, що зареєстровані, однак не мають будь-яких пільг.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів, що підтверджують викладені в позові факти, оскільки саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Виходячи із наведеного, колегія суддів установивши, що ОСОБА_3 на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, ніколи не втрачав до неї інтересу, причини його не проживання у ній є поважними у зв'язку із наявністю спірних відносин із ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які не є членами його сім'ї, зареєстровані у спірній квартирі і не бажають знятись з реєстрації. У зв'язку з цим позивач не відчуває себе повноцінним та одноосібним наймачем, зазначене створює перешкоди у користуванні житлом.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання ОСОБА_3, щодо якого переглядається рішення суду, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» роз'яснено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому підлягає скасуванню в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_3 із ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки чинним цивільно-процесуальним законодавством (ст. 374 ЦПК України) не передбачено підстав для повернення справи до суду першої інстанції, про що йдеться в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 268, 367-368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2018 року скасувати в частині задоволення позову виконавчого комітету Коростенської міської ради до ОСОБА_3 та ухвалити нове судове рішення в цій часині про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.02.2019.

Головуючий Судді