Провадження № 2/127/4531/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2019 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 від 26.07.1996 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої ЖЕК № 23 «Бокуд» у даній квартирі зареєстровані троє осіб: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 (син) та дочка ОСОБА_3 . Однак, відповідач який на даний час зареєстрований за вище вказаною адресою, фактично більше 30 років не проживає за місцем реєстрації. З перших днів свого народження, відповідач проживав у своєї бабусі, а з 2008 року мешкає за місцем проживання своєї дружини в АДРЕСА_2 . За місцем реєстрації не з`являється, жодної підтримки в утриманні житла не надає. Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні у квартирі АДРЕСА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала за обставин викладених в справі, просила суд їх задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Вислухавши думку позивачки, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 26.07.1996 року виданого Виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належить: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 1/3 частки квартири (а.с.6).

Відповідно до довідки № 5400 від 18.10.2018 року виданої ЖЕК № 23 « Бокуд» у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані троє осіб: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 (син) та дочка ОСОБА_3 (а.с.7).

Відповідно до акту № 290 від 24.03.2015 року, акту № 403 від 12.07.2016 року, акту № 501 від 12.06.2017 року, акту № 648 від 04.05.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.8-11).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як учасники спільної часткової власності на квартиру мають право на володіння, користування та розпорядження нею, а саме тими її частками, які відповідають частці кожного з них у праві спільної часткової власності.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто відповідач ОСОБА_2 не позбавлений можливості особисто, чи через представника звернутися з заявою про зняття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні, хоча в даному випадку законодавством визначено інший порядок захисту порушеного права ніж обраний позивачкою.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 316-319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.05.2019 року.

Суддя: