Провадження № 2/161/80/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, треті особи, що не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказала, що вона, її син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - квартира). У даній квартирі зареєстрована ОСОБА_1, а також син останньої - ОСОБА_7 Зазначає, що відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає та фактично не проживає за місцем реєстрації з 2012 року. ОСОБА_7 разом зі своїм сином ОСОБА_7 переїхала на постійне проживання до м. Рівне, внаслідок чого 15.10.2015 року було розірвано шлюб між нею (відповідачкою) та ОСОБА_5 Враховуючи викладене, а також ту обставину, що відповідачці будь-яких перешкод в користуванні квартирою ніхто з членів сім'ї не чинив, проте остання за місцем своєї реєстрації не проживає понад 1 рік, просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

21.03.2019 року представником відповідачки було подано до суду відзив на позовну заяву з якого встановлено, що ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає. На обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначив, що позивачем приховано факт вселення відповідачки до квартири як члена сім'ї власників, а саме: з ОСОБА_5 вона (ОСОБА_3.) перебувала у зареєстрованому шлюбі, відповідно ОСОБА_1 - була її тещею. Разом з тим, ОСОБА_3 та її неповнолітній син певний час не проживали у належному ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житловому приміщенні, у зв'язку з неправомірними діями позивачки. За час тимчасової відсутності відповідачки, ОСОБА_1 змінила вхідні замки в квартирі, що позбавляє можливості ОСОБА_7 та його матері потрапити до житла. Дана обставина свідчить про поважність не проживання відповідачки та її сина в квартирі АДРЕСА_1. Враховуючи викладене, просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 50-54).

05.04.2019 року представником позивачки в судовому засіданні було подано відповідь на відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими сторона відповідача обґрунтовує свої заперечення, суду надано не було. Разом з тим, ОСОБА_3 та її представником не надано доказів того, що причини відсутності відповідачки за місцем своєї реєстрації є поважними, а інформація щодо подій є неправдивою. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 58).

В судовому засіданні позивач надала пояснення аналогічні викладеним у її позовній заяві, а також зазначила, що відповідачка була прописаною в її квартирі як член сім'ї, у зв»язку з укладенням шлюбу з її сином - ОСОБА_5 В 2012 році син з дружиною, а також їхня неповнолітня дитина переїхали на постійне проживання до м. Рівне та з того часу відповідачка в квартирі не з'являлася. В 2015 році ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвали шлюб, а тому остання не є членом її сім'ї на даний момент. Ствердила, що будь-яких перешкод відповідачці у користуванні квартирою вона не чинила, в свою чергу, ОСОБА_3 жодного разу не зверталася до неї з проханням про вселення. Той факт, що малолітній ОСОБА_7 має право на проживання у спірній квартирі вона не заперечувала. Просить позов задовольнити.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив прийняти рішення, яким визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

В судовому засіданні відповідач позов не визнала, суду пояснила, що у спірній квартирі вона проживала разом з сином ОСОБА_7, чоловіком - ОСОБА_5 та його матір'ю - позивачкою у справі. В 2012 році у спірну квартиру вселилася донька позивачки - ОСОБА_6 і з того моменту почастішали сварки у сім'ї. Так, в 2012 році, під час одного з конфліктів ОСОБА_6 застосувала фізичну силу відносно її сина, у зв'язку з чим, вона була змушеною залишити місце своєї реєстрації та разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 переїхала проживати на орендовану квартиру в м. Луцьку. До спірної квартири вони сім'єю повернулися в 2013 році, однак через пів року переїхали на постійне місце проживання до м. Рівне, де її чоловік отримав роботу, а син пішов у школу. В 2015 році їх шлюб з ОСОБА_5 був розірваний. Зазначила, що після одруження вона неодноразово виявляла бажання проживати у квартирі, однак позивачка, а також у більшій мірі ОСОБА_6, чинили їй перешкоди у цьому. Також підтвердила ту обставину, що в утриманні квартири та в проведенні ремонтних робіт участі вона не приймала, а з її речей, після виселення з житла, залишилась лише шафа, посуд та частина одежі. В задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідачки в судовому засіданні підтримав позицію довірительки та додатково пояснив, що після того, як ОСОБА_3 залишила місце своєї реєстрації, ОСОБА_1 змінила вхідні замки в квартирі, а тому відповідачку було позбавлено права користуватися даним житлом. У відповідь на неодноразові звернення ОСОБА_3 до позивачки з проханням надати їй ключі від квартири, ОСОБА_1 відмовляла. У задоволенні позовних вимог просив відмовити за необгрунтованністю.

До початку судового засідання від ОСОБА_5 на електронну адресу суду надійшла заява з проханням здійснювати розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити (а.с. 38).

ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких заяв, клопотань, відзив на позовну заяву від неї на адресу суду не надходило.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1998 року та копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1, співвласниками зазначеного житла є ОСОБА_1 (3/8 частки), ОСОБА_5 (3/8 частки) та ОСОБА_6 (2/8 частки) (а.с. 4-5, 12).

З будинкової книги А № 74745 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що у даному житловому приміщенні зареєстровані ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_5, ОСОБА_6 (треті особи), ОСОБА_3 (відповідача) та малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-11).

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що відповідачка не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік без поважної причини, не сплачує комунальні послуги за спірну квартиру та не несе будь-яких витрат на її утримання.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначеної норми член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3, вселилася в квартиру АДРЕСА_1, як член сім'ї позивачки (її невістка) та ОСОБА_5 (його дружина).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 народилася спільна дитина - син ОСОБА_7 Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом РАЦСу Луцького МУЮ Волинської області (а.с. 55).

15.10.2015 року відповідачка та третя особа - ОСОБА_5 розірвали свій шлюб, після розірвання шлюбу, місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено разом з його матір'ю - відповідачкою ОСОБА_3

Судом встановлено, що відповідачка та її малолітній син проживають у м. Рівне понад один рік.

Вищевказані обставини сторонами визнаються та не заперечуються.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, а також з урахуванням того, що даний спір фактично стосується і житлових прав малолітньої дитини, суд приходить до наступного.

Так, ст. 27 Конвенції про права дитини, ст. ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 7 СК України закріплено, що у всіх діях щодо дитини, до досягнення її повноліття, незалежно від того ким вони здійснюються, має бути забезпечено максимально можливе врахування інтересів неповнолітньої дитини.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Так, на момент розгляду справи по суті, ОСОБА_7 є малолітньою особою у віці від десяти до чотирнадцяти років (12.12.2018 року виповнилося повних 10 років).

Як було встановлено судом, відповідачка ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_7 фактично проживають у м. Рівне.

Позивач ОСОБА_1 під час розгляду даної справи у своїх поясненнях зазначила, що її син ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживає, оскільки переїхав на постійне місце проживання до м. Львова.

Отже, у даному випадку існує взаємозв'язок між місцем реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки місце проживання останнього визначається за місцем проживання матері.

З вищевикладеного слідує, що втрата відповідачкою права на користування квартирою, потягне за собою порушення прав малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки останній в силу свого віку та подій, що відбулися - розлучення батьків, не може самостійно проживати за місцем реєстрації та обирати місце проживання.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а тому його не можна визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а тому, як наслідок, відсутні підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 258, 259, 263-268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, треті особи, що не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 10 квітня 2019 року

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська