Єдиний унікальний номер 235/386/18 Номер провадження 22-ц/804/560/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Бахмут

Справа № 235/386/18

Провадження № 22-ц/804/560/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Будулуци М.С., Новікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Бородавки К.П. від 27 листопада 2018 року, ухвалене в м. Покровську, дата складення повного судового рішення - 30 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Позов обґрунтовано тим, що 17 червня 2014 року сторони у даній справі уклали шлюб, який рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13 серпня 2017 року розірвано. Дітей від шлюбу не мають.

У період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало майно загальною вартістю 27305 грн 00 коп., а саме: мікрохвильову піч - 2000 грн 00 коп.; прес для виготовлення тушонки - 600 грн 00 коп.; дрель електричну - перфоратор - 1200 грн 00 коп.; дві штори зі шовку - 500 грн 00 коп.; гардини (4 шт.) - 500 грн 00 коп.; кухонні гардини (3 шт.) - 75 грн 00 коп.; дві скатертини лляні - 100 грн 00 коп.; кип'ятильник - 200 грн 00 коп.; 5 комплектів постільної білизни - 3000 грн 00 коп.; постільну білизну (євро) - 900 грн 00 коп.; постільну білизну кольорову (простирадла - 7 шт., наволочки - 12 шт.) - 3000 грн 00 коп.; рушник банний - 160 грн 00 коп.; два пледа шерстяних - 1200 грн 00 коп.; плед - 500 грн 00 коп.; посуд (тарілки, ложки, виделки, стакани в підстаканниках) - 300 грн 00 коп.; матрац - 1500 грн 00 коп.; автомобільні шини зимові (4 шт.) 6600 грн 00 коп.; спінінг - 500 грн 00 коп.; картину - 150 грн 00 коп.; морозильну камеру - 4320 грн 00 коп.

Зазначене майно, а також особисті речі позивача (нижня білизна, шкарпетки в'язані, нічні сорочки в кількості 11 одиниць, футболки жіночі, плащ шкіряний, куртка салатового кольору, шість платтів, чотири спідниці, обручка проби 585, светр, чотири халати велюрові, халат літній, фартухи, тапки, шльопанці) знаходяться за місцем проживання відповідача, який перешкоджає доступу до будинку.

Крім того, у 2013 році відповідач за кредитні кошти, які отримав від публічного акціонерного товариства «Кредобанк», купив автомобіль "LifanX60", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 100000 грн 00 коп. За час шлюбу протягом 2014-2016 років кредит виплачений за рахунок коштів подружжя й коштів, що є об'єктом права особистої приватної власності дружини.

ОСОБА_1, посилаючись на те, що майно набуте нею і ОСОБА_3 за час шлюбу, просила визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіль "LifanX60", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, і виділити позивачеві ? частку цього автомобіля. Визнати об'єктами права особистої приватної власності ОСОБА_3 зазначені у позові предмети домашнього вжитку зі стягненням на її користь 11492 грн 50 коп. грошової компенсації ? вартості спільного майна подружжя. Крім того, просила зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 особисті речі, згідно з переліком, наведеним у позовній заяві.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2018 року позов задоволений частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частку автомобіля марки "LifanX60", дата випуску - 2013 рік, № кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; право власності на ? частки автомобіля залишити за ОСОБА_3

В інший частині позову відмовити.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що спірний автомобіль придбаний частково за кошти в розмірі 47915 грн 00 коп., які є особистою приватною власністю ОСОБА_3; частково за кредитні кошти, з яких 43122 грн 00 коп. сплачені відповідачем до укладання шлюбу, а кредитні зобов'язання в розмірі 97124 грн 56 коп. виконані подружжям; тому позивач має право на ? частку у власності на транспортний засіб.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання об'єктами права особистої приватної власності відповідача предметів домашнього вжитку та про зобов'язання повернути особисті речі, суд посилався на недоведеність позивачем цих вимог, а також факту наявності спірного майна у відповідача на час розгляду справи.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким вирішити спір на підставі заявлених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення оскарженого рішення суд дав неправильну правову оцінку доказам, наданим позивачем. При цьому не врахував, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

22 січня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, в якому він просить скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін тих підстав, що суд першої інстанції, урахувавши факт укладення кредитного договору до шлюбу і повернення кредитних коштів відповідачем, дійшов правильного висновку щодо поділу автомобіля. Довід скарги про відхилення судом доказу - видаткової накладної на морозильну камеру не є обґрунтованим, оскільки у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що цей доказ виданий приватним підприємцем на її прохання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (ас. 184-185).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, яка відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України визнається судом малозначною, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що сторони у даній справі 17 червня 2014 року зареєстрували шлюб, який рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 13 серпня 2017 року, що набрало законної сили, розірвано (ас. 37-38).

За ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1, укладеного 22 березня 2013 року між відповідачем у справі і Приватним підприємством «ГАРАНТ.КОМ», зареєстроване право приватної власності на автомобіль марки "LifanX60", 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно з п. 2.1 цього договору вартість транспортного засобу становить 136900 грн 00 коп., з яких покупець самостійно вносить первісний внесок в розмірі 35% від загальної вартості - 47915 грн; залишок сплачує за рахунок кредитних коштів Банку (ас. 115, 141-142).

Суд також установив, що 09 квітня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 0560.05.00.2056, за умовами якого банк надав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 91645 грн 65 коп., з яких: 88985 грн 00 коп. - на поточний рахунок Приватного підприємства «ГАРАНТ.КОМ»; 2660 грн 65 коп. - на поточний рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Альфа Страхування» за страхування життя позичальника. Позичальник зобов'язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ним і комісію. Строк договору - до 01 квітня 2016 року (ас. 56-63).

Розмір повернутих відповідачем до укладення шлюбу кредитних коштів дорівнює 43122 грн 00 коп.; у період з червня 2014 року по березень 2016 року включно, тобто під час шлюбу, сплачено в рахунок погашення кредиту 97124 грн 56 коп. (ас. 64-77).

Згідно з товарними чеками і видатковими накладними, наданими позивачем на підтвердження обставин щодо купівлі під час шлюбу предметів домашнього вжитку, штори зі шовку 5 м придбані 17.03.2014; гардинне полотно 10 м - 17.03.2014; кухонні гардини (3 шт.) - 15.06.2015; дві скатертини лляні - 15.06.2015; 5 комплектів постільної білизни - 17.07.2013; постільна білизна (євро) - 15.01.2015; постільна білизна (простирадла - 7 шт., наволочки - 12 шт.) - 12.06.2014; рушник банний - 05.03.2016; два пледи шерстяні - 18.10.2013; плед - 10.04.2014; морозильна камера - 18.07.2015; автомобільні шини з дисками - 23.10.2013.

Письмових доказів на підтвердження вартості спірних мікрохвильової печі, пресу для виготовлення тушонки, дрелі, кип'ятильника, посуду, матрацу, спінінгу, картини ОСОБА_1 суду не надала.

Установивши ці обставини, суд дійшов висновку, що автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3, а тому слід визнати за позивачем право на ? частки у праві власності на транспортний засіб з урахуванням участі сторін у виконанні кредитних зобов'язань відповідача по виплаті кредитних коштів під час шлюбу.

Щодо інших позовних вимог суд зазначив, що письмові докази (квитанції) не містять даних стосовно особи-покупця та індивідуальних характеристик товару; автомобільні шини з дисками придбані до укладення шлюбу. Крім того, позивачем не доведена та обставина, що спірні предмети домашнього вжитку, а також особисті речі ОСОБА_1 наявні у відповідача на час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою та другою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Слід також ураховувати, що за положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір в частині поділу автомобіля "LifanX60", 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, суд попередньої інстанції, правильно застосувавши до спірних правовідносин наведені норми права, дійшов обґрунтованого висновку, що транспортний засіб набутий відповідачем до шлюбу. Однак у придбання майна (погашення кредиту) були вкладені крім коштів, що належали одному з подружжя, і спільні кошти, тому автомобіль визнається об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу. Відповідно до розміру внеску частка ОСОБА_1 у цьому майні дорівнює ?.

Довід скарги, що суд першої інстанції не урахував здійснені позивачем до укладення шлюбу платежі в рахунок погашення кредиту, наслідком цього є неправильне визначення часток сторін у справі, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, за правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, судам слід встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Згідно з матеріалами справи, позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу до 14 червня 2014 року ОСОБА_1 не заявляла і таку обставину у судовому засіданні не доводила.

Як пояснила ОСОБА_1 під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, судове рішення про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судом попередньої інстанції не ухвалювалось.

Крім того, наявними в матеріалах справи квитанціями про здійснення платежів у рахунок повернення кредитних коштів до зазначеної дати не підтверджується внесення власних грошей ОСОБА_1, на що остання посилається в апеляційній скарзі. Доказів, що ОСОБА_3 у цей період уповноважив позивача здійснити платежі в його інтересах, позивач на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не подала суду.

Відтак з урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду щодо визначення часток подружжя у транспортному засобі, також приймає аргументи відзиву стосовно обґрунтованості цього висновку.

З огляду на те, що судом факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу до 14 червня 2014 року не встановлений, а згідно з матеріалами справи дата купівлі автошин і дисків - 23 жовтня 2013 року, штор зі шовку 5 м - 17.03.2014; гардинного полотна 10 м 17.03.2014; комплектів постільної білизни - 17.07.2013, двох пледів шерстяних - 18.10.2013; пледу - 10.04.2014; суд підставно відмовив у задоволенні вимог про визнання цього майна особистою приватною власністю відповідача.

Перевіривши інші доводи скарги в частині незгоди позивача з висновком суду про відмову в задоволенні вимог про поділ предметів домашнього вжитку і зобов'язання ОСОБА_3 повернути особисті речі, суд апеляційної інстанції також визнає їх необґрунтованими. Висновок суду про недоведеність тих обставин, що предмети домашнього вжитку були придбані саме подружжям і є об'єктами спільної сумісної власності, що це майно і особисті речі ОСОБА_1 наявні у відповідача на час розгляду справи, відповідає встановленим обставинам справи і ґрунтується на законі. Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні відповідно до норм процесуального права.

Щодо посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, то воно є хибним. Ця презумпція може бути спростована, якщо один із подружжя оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Як правильно встановлено судом, ОСОБА_3 не визнав факт набуття спірного майна в період шлюбу подружжям з тих підстав, що, можливо, воно було придбано особисто позивачем.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальний закон пов'язує можливість прийняття рішення про скасування або зміну оскарженого рішення; суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, судове рішення без змін.

З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: М.С. Будулуца

Г.В. Новікова

Дата складення повного судового рішення - 19 лютого 2019 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва