ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/10083/17

Провадження № 22-ц/818/1544/19

Категорія: трудові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Сащенка І.С., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справуапеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у складі судді Подус Г.С.,

у цивільній справі №638/10083/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

встановив:

06.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював та остаточно просив стягнути з ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» суму компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати - 14862,26 грн.; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку - 113961,83 грн.; витрати на правову допомогу - 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він з 10.08.1978 року працював у ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на посаді токаря. Відповідно до розпорядження керівництва підприємства №195-к від 23.12.2013 року його було звільнено з посади токаря 6 розряду згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням. На момент звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати з липня 2013 року по грудень 2013 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Суд вирішив стягнути з ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_2 суму компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 14862,26 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 113961,83 грн.

В іншій частині позовних вимог суд вирішив відмовити.

ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині сум стягнення, а саме: стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку: 70714,77 грн.; компенсацію за затримку виплати заробітної плати: 14729,34 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ «АТ науково-дослідний інститут рідаотехнічних вимірювань»зазначає, що згідно наказу по підприємству № 138 від 28.10.2013 р., позивач працював у режимі дводенного робочого тижня, а не 5-денного, що суттєво впливає на розрахунок середнього заробітку, зменшує його у 2,5 рази. Суд першої інстанції ніяким чином не обґрунтував наявність у позивача права розраховувати суму середнього заробітку шляхом використання календарних днів. Таким чином, розмір середнього заробітку позивача безпідставно завищений судом з 70 714,77 грн. (середньоденна заробітна плата 177,23 грн х 399 днів), які відповідач визнає, до 113 961,83 грн.

Крім того, при визначені розміру компенсації за затримку виплати заробітної плати судом першої інстанції допущено неправильну оцінку доказів, а саме 26386,71 - 11657,37 грн. (борг із заробітної плати в день звільнення) = 14729,34 грн. Таким чином, правильна сума компенсації за встановленою формулою повинна складати не 14 862,26 грн., а 14 729,34 грн.

Також, суд першої інстанції не вирішив питання про необхідність застосування стягнення нарахувань податку та інших нарахувань при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що судом першої інстанції вірно надано оцінку доказам по справі та прийнято законне рішення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначала, що Середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні розраховується згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 100. Виходячи з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної [плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, законодавство дає можливість розрахування сум середнього заробітку виходячи з календарних днів.

Згідно наданого до суду першої інстанції Позивачем Розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, середній заробіток ОСОБА_2 складає 252,66 грн. (при розрахунку з використанням робочих днів) та 78,27 грн. ( при розрахунку з урахуванням календарних днів). Але й кількість днів затримки різна, а саме: календарних - 1456 днів, а з урахуванням дводенного робочого тижня - 451 день. Таким чином, якщо розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку двома способами - з урахуванням робочих або з урахуванням календарних днів, сума не зміниться. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 113 961,83 грн. та є однаковим в обох випадках (при розрахуванні виходячи з робочих та виходячи з календарних днів).

Позивач вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У відповідності до ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, обов'язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

Судовим розглядом встановлено, що 10.08.1978 року згідно наказу №127-к від 10.08.1978 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду токаря в Відкрите акціонерне товариство «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань».

31.12.2013 року згідно Наказу №195-к від 23.12.2013 року ОСОБА_2 звільнено з посади токаря 6 розрядку з ВАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань».

На момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 11657,37 грн.

Крім того, представником відповідача надано до суду довідку видану Головою правління-директором Верещак О.П., про те, що ОСОБА_2, працював в ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» токарем 6-го розряду за основною формою працевлаштування. Звільнений 31.12.2014 року (наказ №195-к від 23.12.2014 року) за ст. 38 КЗпП України, станом на 28.12.2017 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 відсутня. Але відомості в даній довідці спростовуються даними, що містяться в трудовій книжці, адже ОСОБА_2 був звільнений наказом №195-к від 23.12.2013 року, а дані про це внесені до трудової книжки лише 31.12.2013 року.

При звільненні з позивачем ОСОБА_2 не було проведено остаточного розрахунку, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, що не заперечується відповідачем.

Таким чином, відповідач своїми діями порушив вимоги законодавства про працю, що в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до пункту 20 постанов Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач працював у режимі дводенного робочого тижня, а не 5-денного і ніяким чином не обґрунтував наявність у позивача права розраховувати суму середнього заробітку шляхом використання календарних днів є безпідставними, оскільки судом першої інстанції надано належну оцінку наданими сторонами доказам, та вірно зазначено, що відповідно до розрахунку середнього заробітку за весь час затримки за період з 01.01.2014 року по 27.12.2017 року з розрахунку на робочі дні заборгованість складає 113961,83 грн. (252,66 грн. х 415 робочий день, а не як помилково зазначено в апеляційній скарзі 399 робочий день).

Ухвалюючи рішення в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплат , суд першої інстанції виходив з конкретних обставин справи та правильно визначив розмір що підлягає стягненню у розмірі 14862,26 грн.

Разом з тим, при вирішенні справи суд не врахував положення підпункту 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, згідно яких доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до абзацу 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Не зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині судового рішення тієї обставини, що стягнута на користь працівника сума середньомісячного заробітку за час затримки є без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, не є підставою для скасування правильного судового рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визначення суми заборгованості підлягає зміні із зазначенням, що компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 повинні бути стягнені з утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»підлягає до часткового задоволення, а рішення районного суду необхідно змінити.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін, як таке що прийняте з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а рішення суду про відмову в частині позовних вимог, ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» не оскаржувало, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК Україниапеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до п.п. 4 п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в постанові суду апеляційної інстанції зазначається вирішення питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що оскільки, визначення розміру судового збору залежить від задоволених позовних вимог, то задовольняючи частково апеляційну скаргу ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань», апеляційним судом не змінено суми, що підлягають стягненню з відповідача, а відтак і не підлягає відшкодування з Державного бюджету України на користь ПАТ «АТ науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» частини судових витрат по оплаті судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року змінитита доповнити абзац другий та третій резолютивної частини рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року словами: «з утриманням податків та інших обов'язкових платежів».

В інші частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.С. Сащенко

В.Б. Яцина