н/п 2/490/1216/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2019 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді : Черенкової Н.П.

при секретарі : Янкевич В.С.,

розглянувши без участі сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування,треті особи - Приватне підприємство "Шафаят", ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року позивач пред`явив даний позов до відповідача, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договорів дарування від 09.07.2014 року адміністративно-побутового та торгівельного комплексу по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Марченко О.М. за реєстровим номером 626; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки загальною площею 2518 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1 , укладений 09.07.2014 року між тими ж сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Марченко О.М. за реєстровим номером 627г.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

За заявою ОСОБА_3 ухвалою суду від 04.04.2018 року його притягнуто до участі у справі в якості третьої особи.

05.06.2018 року на адресу суду від нього надійшли заперечення на позовну заяву.

19 вересня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судового рішення по справі № 490/9998/17 за позовом Приватного підприємства "Шафаят" до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування, третя особа ОСОБА_3

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 23.11.2018 року ( справа 490/9998/17), у задоволенні позову відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.03.2019 року дане судове рішення залишено без змін.

Ухвалою суду від 30.03.2019 року провадження у даній справі відновлено, та слухання справи призначено на 28.03.2019 року.

23.05.2019 року від ОСОБА_3 надійшли доповнення до заперечень до позову, а також клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24.05.2019 року у задоволенні даного клопотання відмовлено.

23.05.2019 року також надійшло клопотання ОСОБА_3 про застосування ст.44 ЦПК України, та постановлення судом ухвали про визнання дій позивача такими, що відповідають поняттю зловживання процесуальними правами, а саме правом на позов, та такими, що не відповідають завданню цивільного судочинства, зазначити, що дії відповідача про визнання позову не відповідають вимогам ст.206 ЦПК України, є ознакою недобросовісних дій і порушують права ОСОБА_3 . При цьому, просив вжити заходи для запобігання процесуальними правами у майбутньому з боку позивача та відповідача та на підставі вимог ст.144 ЦПК України винести попередження або накласти штраф.

28.05.2019 року від позивача надійшла заява про відмову від позову.

Сторони просили про проведення розгляду справи у їх відсутність.

Судом постановлено про проведення судового засідання у відсутності сторін.

Проте з позицією ОСОБА_3 погодитись не можна.

Цивільне судочинство - це форма реалізації судової влади, форма здійснення правосуддя в цивільних справах.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Наведене свідчить про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Права та обов`язки учасників справи регламентовані ст. 43 ЦПК України.

За положеннями ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно зі ст. 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є штраф та попередження.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Системний аналіз ст.ст. 44, 148 ЦПК України дає можливість зробити висновок, що визнання певних процесуальних дій зловживанням процесуальними правами можливе після того, як така процесуальна дія вчиняється і стає предметом судового розгляду після якого суд має право визнати подання скарги, заяви, клопотання зловживанням процесуальними правами та залишати такі без розгляду або ж повернути, застосувати заходи процесуального примусу, зокрема і у вигляді штрафу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пред`явлення ОСОБА_4 позову до ухвалення рішення по справі № 490/9998/17, наявність інших позовів щодо даного нерухомого майна було реалізацією дозволеного процесуальним законом права і переслідувало легітимну мету - якнайшвидше вирішення спору по суті, а тому не може розцінюватись як зловживання процесуальним правом.

Обставин, які б вказували на те, що дії позивача були спрямовані на шкоду правосуддю у справі відсутні.

Окрім того, ОСОБА_3 просить суд вчинити такі дії, щодо захисту його прав на майбутнє, які не відповідають вимогам закону, та принципам правосуддя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 44, 43,144,148 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про застосування статті 44 Цивільного Процесуального Кодексу України у відношенні ОСОБА_4 , ОСОБА_6 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Повний текст виготовлено 28 травня 2019 року.

Суддя : Черенкова Н.П.