Дата документу 24.04.2019 Справа № 320/1047/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/1047/18 Головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/129/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі договору дарування від 13 листопада 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Даний будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0833 га, яка використовується нею для обслуговування зазначеного будинку та ведення підсобного господарства.

Вона постійно проживає у даному будинку та користується ним і земельною ділянкою, що його обслуговує, ще з 1996 року.

В кінці 2017 року у зв'язку з похилим віком та поганим станом здоров'я, вирішила укласти зі своїм онуком договір довічного утримання, за умовами якого вирішила передати йому житловий будинок у власність. Однак при оформленні документів на відчуження виявилося, що земельна ділянка, яка обслуговує житловий будинок належить іншій особі - відповідачу.

ОСОБА_3 є її сином, у 1996 році, коли вона продала належну їй двокімнатну квартиру та купила цей житловий будинок, запропонував її доглядати та за це переоформити на нього житловий будинок. Свої обов'язки по її догляду відповідач не здійснював та крім того, продав частину земельної ділянки, яка первісно була площею 1534 кв.м., у зв'язку з чим вона запропонувала повернути їй майно, про що і був укладений договір дарування від 13 листопада 1998 року.

Відповідач відчуження земельної ділянки на її користь не здійснив та те, що вона належить йому вже на підставі свідоцтва про право власності не повідомив. У добровільному порядку здійснити переоформлення земельної ділянки відповідач відмовляється. За приписами діючого на час переходу до неї права власності на житловий будинок та споруд до нього, законодавства, до неї автоматично перейшло право власності на земельну ділянку, що їх обслуговує. Аналогічні правові позиції викладені у ст. 120 Земельного кодексу України.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0833 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2, зареєстрований за № 0162 від 11 листопада 1997, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Мелітопольської міської ради народних депутатів №289/16 від 17 вересня 1997 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,0833 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, (державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2, зареєстрований за № 0162 від 11.11.1997, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що, укладаючи договір дарування, він не мав намір передавати позивачу право власності на земельну ділянку, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про часткове задоволення позову, яким визнати за позивачем права власності на земельну ділянку під житловим будинком та один метр по периметру зазначеного будинку для його обслуговування.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що зазначена земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та господарської забудови, за приписами діючого на час переходу права власності на будівлю законодавства до неї перейшло право власності й на земельну ділянку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгурнтвоаності та доведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_2, зареєстрований за № 0162 від 11.11.1997, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 на підставі рішення Мелітопольської міської ради народних депутатів № 289/16 від 17.09.1997 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 1534(перекреслено на 0,0833) га, за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства; акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 0162. На державному акті наявна відмітка про те, що 12.02.98 на підставі договору купівлі-продажу внесені зміни, вилучено 701 м2, залишок 0,0833 (833м2).

ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, який зареєстрований в Мелітопольському МБТІ під № 7356.

Будинок розташований на приватизованій земельній ділянці, площею 0, 1534 кв.м. (перекреслено на 0,0833га та завірено належним чином). Договір посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Тимченко М.Г., зареєстровано в реєстрі за № 3670. 31.01.11 до договору внесено зміни - закреслене - «0, 1534 кв.м.» - не читати, вписаному «0,0833га» - вірити.

Житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 38,5 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м., площею 1534 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_1.

Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.1 ст. 30 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

За положеннями статті 67 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара.

Згідно підпункту «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про судову практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку проте, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

За вищезазначеними нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: