Дата документу 08.05.2019 Справа № 333/3148/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3148/18 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І. Й.
Провадження № 22-ц/807/1731/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Кулабуховій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у особі представника Овчаренка Руслана Вячеславовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , опікуном якої вона призначена, до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, який в подальшому було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06 лютого 2017р. у м. Запоріжжі водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки ГАЗ-33021 212 СПГ, держномер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події. Цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки ГАЗ-33021 212 СПГ, держномер НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинула ОСОБА_5 , була застрахована у ПрАТ «УПСК» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ № 8086434.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 07 квітня 2017 року кримінальне провадження за № 00066 закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Позивач є матір`ю загиблої ОСОБА_5 , а малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якого заявлено позов, є сином загиблої, а також онуком позивача. 29.08.2017р. рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/1809/17 позивача було призначено опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13.12.2017р. представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, а саме: відшкодування витрат на поховання у розмірі 11000,00 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 38400,00 грн., відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 222 400,00 грн.

15 березня 2018р. відповідачем було сплачено на користь позивача страхове відшкодування у загальному розмірі 49400,00 грн., з яких 38400,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та 11000,00 грн. у якості відшкодування витрат на поховання. 14.03.2018р. відповідач листом за вих. № 1005/18 повідомив представника позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, посилаючись на п.п. «е» п. 35.5 ст. 35 Закону № 1961-IY, а саме, через ненадання документів про дохід потерпілої (загиблої) ОСОБА_5

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути з відповідача на користь малолітнього утриманця загиблої ОСОБА_5 страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 115 200,00 грн., що складається з 36 місячних мінімальних розмірів заробітної плати у 2017р. Також просила стягнути пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 15.03.2018 р. по 13.06.2018р. у розмірі 9 765,17 грн., втрати від інфляції у розмірі 2 198,94 грн. та 3% річних у розмірі 861,63 грн.

Крім того, позивач, уклавши 14.05.2018р. з ТОВ «Компанія «АВТОПОМІЧ» договір про надання правничої допомоги, просила стягнути з відповідача 6400,00 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежна-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 , діючої в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму грошових коштів у розмірі 128 025,74 грн., яка складається із:

- 115 200,00 грн. страхового відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника в особі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загиблої унаслідок дорожньо-транспортної події від 06.02.2017р.;

- 9 765,17 грн. пені за прострочення сплатити страхового відшкодування;

- 2 198,94 грн. інфляційних збитків у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування;

- 861,63 грн. 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування.

В задоволенні інших заявлених вимог - відмовлено.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2019р. виправлено описку у вказаному рішенні, якою правильно зазначено по-батькові малолітньої дитини в інтересах якої заявлено позов - « ОСОБА_3 » замість помилкового « ОСОБА_3 ».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у особі представника Овчаренка Р.В. подало до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом вірно вирішено справу із застосуванням значення мінімальної заробітної плати, що узгоджується з положеннями норм матеріального права, які правильно застосовані судом, тому просить залишити скаргу без задоволення.

Сторони, будучи повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про що маються зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток, до судового засідання апеляційного суду 08 травня 2019р. не з`явились.

Позивач у відзиві просила провести апеляційний розгляд справи у її відсутності.

Відповідач про причини неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення справи не спрямував.

За вказаних обставин, апеляційний суд у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянув справу у відсутності сторін та їх представників.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 06 лютого 2017 р., приблизно о 05.45 год., водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем ГАЗ-33021 212 СПГ, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній части-

ні автодороги Харків-Сімферополь на території м. Запоріжжя в районі гіпермаркету «Ме-

tro», скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка внаслідок отриманих тілесних ушкод-жень загинула на місці події (а.с. 10,11).

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ГАЗ- 33021 212 СПГ, р.н. НОМЕР_1 , застрахована ПрАТ «Украінська пожежно-страхова компанія», поліс АЕ № 8086434, діючий на 06.02.2017 року (а.с. 22,24).

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Запорізькій області від 07 квітня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000066 від 06.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 УПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 8-9).

У загиблої в ДТП ОСОБА_5 на утриманні знаходилась малолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, 59-61).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/1809/17 від 29.08.2017р. опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було призначено ОСОБА_2 , яка є позивачем у цій справі (а.с. 17-18).

Позивач через свого представника звернулася до страховика ПрАТ «УПСК» із повідомленням від 14 листопада 2017 року про дорожньо-транспортну пригоду і подала заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 22-23). Розмір відшкодування зазначено: відшкодування витрат на поховання - 11000,00 грн., відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою - 38400,00 грн., відшкодування, пов`язане із втратою годувальника - 222 400,00 грн.

Відповідачем було виплачено добровільно витрати на поховання та моральну шкоду у заявлених позивачем розмірах, але в задоволенні вимог позивача у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з втратою годувальника було відмовлено ( а.с. 24).

Як вбачається з матеріалів справи, сину загиблої ІНФОРМАЦІЯ_3 в ДТП ОСОБА_5 на день її загибелі було 6 років 5 місяців та 25 днів, тобто він є малолітнім, а тому знаходився на її утриманні та, відповідно, має право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника.

Так як ОСОБА_5 протягом останнього року до своєї загибелі офіційно не працювала, на обліку у центрі занятості не перебувала, тому відомості про її доходи отримати неможливо (а.с. 91,92).

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що є доведеним знаходження малолітнього сина на утриманні матері ОСОБА_5 , її загибель внаслідок ДТП, а отже є обґрунтованими вимоги про наявність права у дитини на отримання відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника. Визначаючи розмір цього відшкодування, суд вказував, що у випадку, коли розмір доходів померлого годувальника не можна встановити, то у такому випадку розрахунок належної до виплати суми слід здійснювати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленого законом на день настання страхового випадку, що станом на лютий 2017р. відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Держбюджет на 2017р.» складало 3200,00 грн. А тому вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 36 розмірів мінімальних зарплат, як це передбачено ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що складає 115 200 грн. А також стягнув пеню та застосував відповідальність за вимогами ст. 625 ЦК України, оскільки страховик безпідставно відмовив у відшкодування цієї суми на користь малолітньої дитини, яка втратила годувальника, в особі її бабусі, яка в подальшому була призначена опікуном.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини: суд замість статті 1200 ЦК України, ст.ст. 27, 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими врегульовані спірні правовідносини, застосував ч. 2 ст. 1195 ЦК України, яка на них не поширюється.

З цього приводу колегія виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Згідно з ч. 2 вказаної норми шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Положеннями пункту 2 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано, що відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, здійснюється на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому на настання страхового випадку.

Пунктом 35.1 статті 35 вказаного Закону визначено, які має подати документи страховику особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, серед яких мають бути документи, що підтверджують доходи померлого годувальника за попередній (до настання ДТП) календарний рік.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідач визнав випадок страховим та за заявою позивача виплатив страхове відшкодування у розмірі 49 400 грн., що складається з моральної шкоди у сумі 38 400 грн. та витрат на поховання у сумі 11 000 грн., а також не заперечував факту, що малолітня дитина є утриманцем своєї загиблої матері ОСОБА_5

Але страховиком було відмовлено у виплаті відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не було надано жодного документа про доходи загиблої ОСОБА_5 , а зазначено, що остання мала неофіційні доходи.

Отже, виникла ситуація, коли, з одного боку, страховик визнає право малолітнього

ОСОБА_3 на отримання відшкодування по втраті годувальника, а з іншого -

не може визначити розмір цього відшкодування за відсутності відомостей про доходи загиблого годувальника. Та в жодній вищенаведений нормі не надано будь-якого базового значення для розрахунку відшкодування у випадку неможливості встановити доход загиблого годувальника через його неофіційне працевлаштування.

Відповідно до положень статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже, ані стаття 1200 ЦК України, ані спеціальний у виниклих правовідносинах ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не врегульовує вищезазначеної ситуації, коли у малолітньої дитини наявне право на отримання відшкодування по втраті годувальника, але не мається законодавчо визначеного базового значення для розрахунку цього відшкодування, оскільки зі смертю годувальника опікун дитини позбавлена можливості здобути довідки про її дохід через неофіційне працевлаштування.

Єдиною нормою у параграфі 2 «Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» у цивільному кодексі, якою передбачено базове значення у вигляді розміру мінімальної заробітної плати у випадку, якщо особа не працювала, є ч. 2 ст. 1195 ЦК України.

В даному випадку відомостей про дохід загиблої ОСОБА_5 здобути не уявляється можливим, про що і зазначала опікун малолітнього ОСОБА_3 у своїх заявах та позові, а тому колегія вважає, що застосована судом аналогія закону є обґрунтованою.

Та таке застосування ч. 2 статті 1195 ЦК України не можна вважати порушенням судом норм матеріального права.

Визначаючи розмір відшкодування по втраті годувальника у сумі 115 200 грн., судом також дотримано вимоги ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з п. 27.2 якого такий розмір не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, колегія вважає, що суд належним чином захистив права малолітнього ОСОБА_3 , який є дитиною, що залишилась без батьківського піклування, матір якого загинула в ДТП, а батько був позбавлений батьківських прав щодо цієї дитини.

Між тим, колегія вважає, що страховику не може бути нараховано пеню, яка передбачена пунктом 5 статті 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки для її застосування неодмінною умовою є його вина. Проте колегія вважає, що вини страховика у даному випадку не мається, оскільки довідки про дохід загиблої ОСОБА_5 заявником ОСОБА_2 йому надано не було, а тому він був позбавлений можливості здійснити будь-які розрахунки відшкодування, оскільки застосування аналогії закону (права) - це прерогатива суду, яка не може бути застосована в позасудових відносинах.

За вищевикладених обставин також не може бути застосована і стаття 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, оскільки конкретного грошового зобов`язання у страховика станом на 15.03.2018р. ще не виникло з огляду на відсутність відомостей про дохід загиблого годувальника та відсутність чіткого правового врегулювання випадків, коли встановити такий дохід є неможливим.

Відтак, колегія вважає, що грошове зобов`язання виникає у цих правовідносинах у відповідача тільки з набранням законної сили рішенням суду про стягнення відшкодування по втраті годувальника. Тому рішення в частині стягнення пені, інфляції та 3 % річних у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із відмовою в цих позовних вимогах.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які підлягають поверненню відповідачеві у сумі, пропорційній вимогам, у яких відмовлено позивачеві. Крім того, судовий збір, який належить повернути відповідачу, компенсується за рахунок держави, оскільки ОСОБА_2 звільнена від його сплати як особа, що захищає права малолітньої дитини.

За подання апеляційної скарги з оскарження рішення в цілому за вимогами на суму 128 025,74 грн. відповідачем сплачено судовий збір в сумі - 1920,38 грн., відмовлено в задоволенні позову на суму 12 825,74 грн., тому до компенсації належить сума судового збору у розмірі: 12825,74 х 1920,38 : 128 025,74 =192,39 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у особі представника Овчаренка Руслана Вячеславовича задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року у цій справі скасувати в частині стягнення пені в сумі 9 765,17 грн., інфляційних збитків в сумі 2 198,94 грн., 3 % річних в сумі 861,63 грн. та відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Українська пожежно-страхова компанія» судовий збір в сумі 192,39 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 травня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.