Ухвала

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 453/143/18

провадження № 61-7867ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» на рішення Сколівського районного суду Львівської області

від 06 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» про відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» (далі - ТОВ «Мрія») про відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2016 року Старосамбірським районним судом Львівської області видано виконавчий лист

№ 455/785/14-ц про стягнення з ТОВ «Мрія» на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7 361 грн та відшкодування моральної шкоди - 103 456 грн.

05 лютого 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сколівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

Посилаючись на те, що з моменту набрання рішенням законної сили боржник ТОВ «Мрія» за виданим виконавчим листом від 20 січня 2016 року № 455/785/14-ц, не вчинив жодних дій із відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_1, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд стягнути з ТОВ «Мрія» індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 30 736,61 грн.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року (у складі судді Ясінського Ю. Є.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Мрія» на користь ОСОБА_1 індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 24 943,57 грн та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 5 793,04 грн, всього 30 736,61 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року

(у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.) рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Мрія» на користь ОСОБА_1 26 954,34 грн, з яких: інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості у розмірі

22 828,30 грн та три відсотки річних - 4 126,04 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 3 782,27 грн, з яких інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості у розмірі 2 115,27 грн та три відсотки річних - 1 667 грн, відмовлено.

12 квітня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ТОВ «Мрія» на рішення Сколівського районного суду Львівської області

від 06 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 28 лютого 2019 року, в якій заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення заборгованості у зв'язку простроченням виконання грошового зобов'язання, тобто ціна позову становить 30 736,61 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Вказівка в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для відкриття касаційного провадження Верховним Судом, оскільки оскаржувані рішення ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(«Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія» про відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська