Справа № 126/2-887/11
Провадження № 22-ц/801/2056/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В.М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 рокуСправа № 126/2-887/11м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б.

учасники справи:

відповідач-позивач: (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

позивач-відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом ОСОБА_3 Андрієм Миколайовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2019 року постановлене у складі судді Бойка В. М., в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,-

в с т а н о в и в :

13 липня 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Заочним рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 29 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 30 % прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, щомісячно, починаючи з 13 липня 2011 року і до її повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 1 а.с. 12).

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 09 червня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення: заочне рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 29 липня 2011 року скасовано, цивільну справу № 2-887/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів направлено за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області (т. 1 а.с. 46 48).

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (аркуші 1 3 справи № 127/23739/17), у якому ставив вимогу: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу), починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивовано тим, що з 24 вересня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_4 . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року шлюб між ними розірвано. На даний час сторони разом із своєю дочкою проживають за однією адресою, однак дитина перебуває тільки на утриманні батька ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 періодично проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини не надає, хоча має стабільний дохід.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 (аркуш 50 справи № 127/23739/17 ).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишено без розгляду, вказана ухвала скасована Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції встановивши, що спільна дочка сторін ОСОБА_4 , фактично проживає разом із батьком і матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 , виходив з того, що позивач не довів факту перебування дочки лише на його утриманні, та що позивач не наділений правом заявляти позов до відповідача з яким проживає дитина.

03 вересня 2019 року на таке рішення суду позивач ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Піпко А. М. подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове, яким задовольнити вимоги позовної заяви.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог не надавши належної оцінки тому факту що дитина ОСОБА_4 перебуває на утриманні батька, зокрема: довідкам № 12 від 16.06.2017 року, № 240 від 12.06.2017 року та поясненням ОСОБА_2 , її письмовому опитуванню як свідка, зібраним у справі доказам, які підтверджують, що ОСОБА_1 брав участь в утриманні дитини, а ОСОБА_2 такої участі не приймала.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надійшов.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 1, 2статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 вересня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року було розірвано;

- в період перебування в шлюбі у сторін по справі 04 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилась дочка ОСОБА_4 ;

- з довідки № 780, виданої МКП ЖЕК № 6 вбачається, що сторони разом із дочкою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 проживають в одному помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується численними довідками з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію (т. 2 а.с. 32);

- з довідки № 240 виданої 12 червня 2017 року КЗ ЗОШ № 21 ВМР, слідує, що впродовж всього періоду навчання дочки у школі ОСОБА_1 брав активну участь у її вихованні, цікавився справами, відвідував батьківські збори, з вересня 2014 року обіймає посаду голови батьківської громади класу (т. 2 а.с. 37);

- згідно довідки № 12 від 16 червня 2017 року виданої КЗ «ДНЗ № 30 ВМР» вихованням дитини займались обоє батьки (т. 2 а.с. 38).

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 181 Сімейного кодексу України передбачає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що батьки дитини проживають в одній квартирі, в якій проживає і їхня неповнолітня дочка.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що ОСОБА_1 не довів факт перебування дочки ОСОБА_6 виключно на його утриманні, протилежного ОСОБА_1 в ході розгляду справи не довів, а факт проживання батьків дитини та її самої в одному приміщенні, не є свідченням того, на утриманні кого з батьків перебуває дитина. Участь батька у вихованні дитини (інформація зі школи що він є головою батьківської громади класу) є лише свідченням виконання ОСОБА_1 свого батьківського обов`язку брати участь у вихованні дитини (ст. 151 СК України), однак не є доказом перебування дитини на його утриманні.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Апеляційний суд не приймає доказ: копію відповіді служби у справах дітей від 16.07.2019 року, про долучення якого представник ОСОБА_1 адвокат Піпко А. М. подав заяву 19 вересня 2019 року, оскільки вона не була подана до суду першої інстанції, а з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, апеляційний суд не вбачає поважних причин, які б свідчили про неможливість ОСОБА_1 . отримати такий доказ раніше.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини другої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів) становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Піпко Андрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис О. С. Панасюк

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом

головуюча суддя Т. М. Шемета