Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 415/671/16-ц

провадження № 61-23093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року у складі судді Бойко С. Л. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Коротенка Є. В., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у квітні 2010 року ОСОБА_4 спричинив його дружині ОСОБА_5 тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги першого пальця лівої кісті, що встановлено вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2012 року, за яким ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за частиною першою статті 122 КК України. З вини відповідача йому завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача стосовно його дружини, яка зазнала фізичного болю, приниження гідності, позивач був змушений виконувати побутову хатню роботу, яка входила до обов'язків дружини, на власному автомобілі забезпечувати відвідування дружиною лікарів та забезпечувати необхідними ліками, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведені обставини спричинення йому моральної шкоди та пропущено строк позовної давності звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведені обставини спричинення йому моральної шкоди та пропущено строк позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що позовна давність не поширюється на позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Суди при ухваленні оскаржуваних рішень безпідставно не застосували положення статей 23, 1167 ЦК України, які визначають коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд не усунув протиріччя у висновках оскаржуваних рішень щодо пропуску строку позовної давності. У складі колегії суддів апеляційного суду відбулася заміна, про яку йому стало відомо лише після винесення оскаржуваної ухвали від 12 січня 2017 року, у зв'язку з чим він був позбавлений прав, визначених статтею 27 ЦПК України.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що у квітні 2010 року в результаті протиправних дій відповідача ОСОБА_5 яка є дружиною позивача, заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, у вигляді закритого перелому нігтьової фаланги першого пальця лівої кісті.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 28 вересня 2012 року, ОСОБА_4 визнаний винним у заподіянні ОСОБА_5 тілесних ушкоджень та засуджений за частиною першою статті 122 КК України.

Позивач, на підтвердження заявлених ним позовних вимог, посилається на протиправні дії відповідача щодо його дружини ОСОБА_5, що призвело до порушення його прав як чоловіка постраждалої, в результаті чого йому завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, оскільки його дружина зазнала фізичного болю та приниження її гідності, він був змушений виконувати побутову - хатню роботу, яка, вважає, входила до обов'язків дружини, на власному автомобілі забезпечував відвідування дружиною лікарів та забезпечував ліками.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа маж право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю позивачем факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або понесення втрат немайнового характеру.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновками судів щодо підстави для відмови у позові як пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог, вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В цьому випадку вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Неправильне посилання судами в оскаржуваних рішеннях на пропуск позивачем строку позовної давності є підставою для зміни рішень в цій частині шляхом виключення із їх мотивувальної частини посилання на зазначений висновок як на підставу для відмови у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що суди при ухваленні оскаржуваних рішень безпідставно не застосували положення статей 23, 1167 ЦК України, які визначають коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваних рішеннях суди надали належну оцінку зазначеним правовим нормам, які передбачають право особи на відшкодування моральної шкоди, та підстави для такої відповідальності.

Доводи касаційної скарги про зміну колегії суддів апеляційного суду, про яку йому стало відомо лише після винесення оскаржуваної ухвали від 12 січня 2017 року, у зв'язку з чим він був позбавлений прав, визначених статтею 27 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки це не має значення для вирішення справи та не впливає на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про зміну рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року шляхом виключення з їх мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у позові.

В іншій частині рішення судів підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року шляхом виключення з їх мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у позові.

В іншій частині рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С.О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак